HOSPODÁŘSTVÍ A PRÁVO

Přemysl Raban

Dana Roubínková

a kolektiv

Olomouc

2013

Povinné údaje

Hospodářství a právo

© prof. JUDr. Přemysl Raban, CSc., 2013

© Ing. Dana Roubínková, Ph.D., a kolektiv, 2013

Recenze:

prof. JUDr. Ing. Viktor Porada, DrSc.,dr. h. c.

JUDr. Marie Sciskalová Ph. D.

Cover:  © Michal Černý, Ph.D., 2013

E-kniha (formát –MOBI): Vydalo Iuridicum Olomoucense, o.p.s., 2013

ISBN 978-80-87382-48-6

E-KNIHA - JAK NA TO? | E-BOOK - HOW TO ...?

Čtení této e-knihy je možné pomocí hardwarové čtečky Amazon Kindle (3) nebo pomocí softwarových čteček, např. Amazon Kindle (Android, iPhone) nebo Amazon Kindle (for Windows).|This e-book can be red with hardware E-reader (eg. Kindle (3)) or e-reader software (eg. Amazon Kindle for Android, for iPhone or Amazon Kindle for Windows).

Tisk této e-knihy je možný pomocí software Calibre. Šetřete životní prostředí a tisk zvažte, prosím.|This e-book can be printed using Calibre software. But we kindly ask to you to think about environment before printing this e-book.

Software Calibre: http://calibre-ebook.com

Uloženo v depozitáři e-knih Iuridicum Olomoucense O.P.S. na adrese|This e-book is saved in electronic depositum of Iuridicum Olomoucense o.p.s. on address: www.michalcerny.net/iuridicum.html

AUTORSKÝ KOLEKTIV

Mgr. Zorana BOŠANSKÁ: spoluautorka části II – kap. 3

JUDr. Eduard BRUNA, Ph.D.: část II – kap. 10

Mgr. Michal ČERNÝ, Ph.D.: část III – kap. 9

JUDr. Jozef ČORBA, PhD.: část III – kap. 6

doc. Ing. Jiří DĚDINA, CSc.: spoluautor části II – kap. 1

Ing. Jiří DĚDINA ml., Ph.D.: spoluautor části II – kap. 1

JUDr. Jana DURAČINSKÁ: část III – kap. 2

JUDr. Edita HAJNIŠOVÁ, PhD.: spoluautorka části II – kap. 3

JUDr. Regina HUČKOVÁ, Ph.D.: spoluautorka části I – kap. 2

doc. JUDr. Ján HUSÁR, CSc.: část I – kap. 3

doc. JUDr. Jan CHMELÍK, Ph.D.: část II – kap. 12

Mgr. Mária IVANECKÁ: spoluautorka části III – kap. 7

JUDr. Zdeněk KARFÍK, CSc.: spoluautor části II – kap. 5

prof. JUDr. Marie KARFÍKOVÁ, CSc.: spoluautorka části II – kap. 5

JUDr. Miroslav KÁRNÍK: část II – kap. 2

JUDr. Vilém KNOLL, Ph.D.: část II – kap. 13

doc. JUDr. Ludmila LOCHMANOVÁ, Ph.D.: část III – kap. 8

JUDr. Marek MAJDIŠ: část I – kap. 4

doc. JUDr. Mojmír MAMOJKA, PhD.: část II – kap. 8

prof. JUDr. Karel MAREK, CSc.: část II – kap. 9

Mgr. Dušan MARJÁK: spoluautor části III – kap. 7

JUDr. Zuzana NEVOLNÁ, PhD.: spoluautorka části III – kap. 1

Dr.h.c. Doc. JUDr. Alena PAULIČKOVÁ, PhD.: část II – kap. 6

prof. JUDr. Přemysl RABAN, CSc.: vedoucí autorského kolektivu, Úvod, část I – kap. 1

Ing. Dana ROUBÍNKOVÁ, Ph.D.: vedoucí autorského kolektivu, Úvod

JUDr. Marie SCISKALOVÁ, Ph.D.: část II – kap. 7

Mgr. Michaela SIGMUNDOVÁ, Ph.D.: část III – kap. 3

Prof. JUDr. Jozef SUCHOŽA, DrSc.: spoluautor části I – kap. 2

JUDr. PhDr. Antonín SÝKORA, Ph.D.: část III – kap. 10

JUDr. Alexander ŠKRINÁR, CSc.: spoluautor části III – kap. 1

JUDr. Pavla TLOUŠŤOVÁ, MBA: část III – kap. 5

JUDr. František VAVERA, Ph.D.: část II – kap. 11

prof. Dr.univ. Arsène VERNY, M.E.S.: část II – kap. 4

JUDr. Ing. Radka ZAHRADNÍKOVÁ, Ph.D., LL.M.: část III – kap. 4

OBSAH

Povinné údaje

E-kniha - jak na to?

Autoři

Seznam zkratek

Úvodem

I.ČÁST: TEORETICKÉ OTÁZKY VZTAHU PRÁVA A EKONOMIE

1.         Hospodářské právo a hospodářství a právo

2.         Vzájemné působení hospodářského práva a obchodního práva na ekonomické procesy

3.         Hospodářská politika a právo

4.         Státní regulace podnikatelských subjektů jako nástroj řízení ekonomiky

II.ČÁST: ASPEKTY PRÁVNÍ REGULACE EKONOMIKY

1.             Moderní typy organizačních struktur

2.             Právo Evropské unie a hospodářství členského státu

3.             Úprava přeshraničního přemístění sídla obchodních společností v sekundárním evropském, slovenském a španělském právu

4.             Aspekty ručení České republiky z důvodu zavedení tzv. srážkové daně v oblasti obnovitelných zdrojů energie z pohledu evropského a mezinárodního práva

5.             Hospodářství a daňové předpisy

6.             Majetek státu ve vlastnictví a ve správě

7.             Správní řízení a podnikání

8.             Právo podnikat a jeho modifikace v platné právní úpravě (vybrané problémy)

9.             Veřejné zakázky

10.         K ekonomické kriminalitě a nežádoucí kriminalizaci obchodně právních vztahů

11.         Veřejná správa a korupce

12.         Korupční rizika ve státní a veřejné správě

13.         Regulace řemesel ve středověkých městech na příkladu města Chebu

III.ČÁST: STYČNÉ BODY HOSPODÁŘSKÉHO, OBCHODNÍHO A SOUKROMÉHO PRÁVA

1.             Vybrané otázky odpovědnosti členů statutárních orgánů kapitálových společností za škodu způsobenou společnosti výkonem funkce

2.             Uplatňování nároků věřitelů vůči členům statutárního orgánu

3.             Oddlužení – veřejnoprávní zásah do soukromého práva?

4.             Zefektivnění poskytování soudní ochrany ve sporech z obchodněprávních vztahů

5.             Typy rozhodčích nálezů

6.             Trh s vysílacími právy na přenosy ze sportovních akcí a právo

7.             Některé aspekty „náhradního obchodu“ se zřetelem na právní úpravy náhrady škody

8.             K některým problémům právní úpravy smlouvy o tichém společenství z historického a aktuálního pohledu

9.             Průmyslové právo jako vklad tichého společníka

10.         Dědické právo podle OZZ (juristický rozbor)

Literatura

Resume - Summary

O autorech

SEZNAM ZKRATEK

ABGB        Císařský patent č. 946/1811 sb.z.s., Obecný zákoník občanský ze dne 1. června 1811, Rakousko

APA           předběžná cenová ujednání

ATOK       Asociace textilního, oděvního a kožedělného průmyslu

BGB           Bürgerliches Gesetzbuch, Německo

BW             Burgerlijk Wetboek, Holandsko

CC              Code Civil, Francie

CC              Codeks cywilny, Polsko

CC              Codice Civile, Itálie

EHS           Evropské hospodářské společenství

ERÚ           Energetický regulační úřad

ES               Evropské společenství

EU              Evropská unie

EU TPD     Transfer Pricing Documentation – koncept evropské dokumentace k převodním cenám

FBI             Federální bezpečnostní agentura

FIFA          Federace mezinárodních fotbalových asociací

FVE           Fotovoltaické elektrárny

GATT        Všeobecná dohoda o clech a obchodu

HDP          hrubý domácí produkt

IRS             Daňová služba USA (služba státních příjmů)

JKM           Jednotné kontaktní místo

MNE          Multinational Enterprises (nadnároční společnosti)

O.s.p.         Občanský soudní pořádek

ObčZ         Občanský zákoník

OBCHZ     český zákon č. 513/1991 Zb., Obchodní zákoník

ObchZ       Obchodní zákoník

OECD        Organizace pro evropskou spolupráci a rozvoj

OLAF        Evropský úřad pro potírání podvodů

OZZ          Obnovené zřízení zemské z roku 1627

DaN           Deklaratoria a Novely z roku 1640

OR             Obchodní registr

OSN           Organizace spojených národů

OSP           Zákon č. 99/1963 Sb., Občanský soudní pořádek, ve znění pozdějších předpisů

PTO           princip tržního odstupu

Sb.              Sbírka zákonů

SD EU        Soudní dvůr Evropské unie

SP               Svobodné povolání

SR              Slovenská republika

TOR           Traditional own resources (tradiční vlastní zdroje)

UEFA        Unie evropských fotbalových asociací

UNCTAD  Konference spojených národů pro obchod a rozvoj

USA           Spojedné státy americké

ÚS ČR        Ústavní soud České republiky

VGB           Volksgesetzbuch – Lidový zákoník

VZO          Zákon č. 1/1863 ř. z., Všeobecný zákoník obchodní

WCO         Světová celní organizace

WTO         Světová obchodní organizace

ZMO         Zákon č. 101/1963 Zb. O právních vztazích v mezinárodním obchodním styku – Zákoník mezinárodního obchodu

ZoKR        Zákon č. 7/2005 Z. z. O konkurzu a o restrukturalizaci a o změne a doplnění některých zákonů, ve znění pozdějších předpisů

ZOPZO     Zákon č. 452/2001 Sb., O ochraně označení původu a zeměpisných označení

ZOZ          Zákon č. 441/2003 Sb., O ochranných známkách

Z. z.           Zbierka zákonov

Žz              Zákon č. 455/1991 Sb., O živnostenském podnikání – Živnostenský zákon, ve znění pozdějších předpisů

ÚVODEM

Myšlenka předkládané monografie vznikla na společném zasedání kateder obchodního práva vysokých škol zabývajících se jeho výukou, konaném v Karlových Varech ve dnech 17. – 19. března roku 2011, obohaceném o přítomnost řady dalších hostů z různých vědeckých a pedagogických pracovišť. Spojujícím tématem byl vztah disciplín zkoumajících hospodářství se světem právních norem, resp. aspekty, jimiž se tyto dvě množiny společenských vztahů vzájemně ovlivňují a prolínají. Z bohaté diskuze vznikl čestný závazek přítomných badatelů formulovat své nadhozené myšlenky písemně a závazek pořádající Vysoké školy Karlovy Vary, o.p.s., zpracovat na základě takto vytvořených podkladů syntetickou práci. Již z prvních poskytnutých podkladových materiálů bylo patrné, že každý z přispěvatelů pojal svůj úkol rozdílně a že zatímco někteří se zaměřili na nadhozenou relaci přímo, u jiných je třeba výslednou koherenci zpracovaného tématu excerpovat. Vedoucí autorského kolektivu se tedy pokusili plody naznačeného projektu zařadit do osnovy publikace právě podle míry, kterou korespondují obsahy jednotlivých parciálních témat s tématem nosným.

Praha, říjen 2013

Ing. Dana Roubínková, Ph.D.

prof. JUDr. Přemysl Raban, CSc.

I. ČÁST - TEORETICKÉ OTÁZKY VZTAHU PRÁVA A EKONOMIE

1.kapitola - Hospodářské právo a hospodářství a právo

Ekonomie má s právní vědou společný základ v tom, že objektem obou vědních disciplín je chování lidí – společenské vztahy. Zatímco ekonomie zkoumá faktory ovlivňující uspokojování hmotných potřeb člověka, zejména jeho bohatství, cílem právní vědy je nalézt takový systém norem, které vedou k tomu, že člověku je uspokojována potřeba pocitu spravedlnosti. V mnohém je tedy zaměření vědeckého zkoumání obou disciplín synergické. Množina vztahů, jimiž se zabývá právo, však bývá často chápána, jako širší, neboť pocit spravedlivého uspořádání společenských vztahů nemusí vždy být uspokojen jen pocitem hmotného dostatku. Přesto se však v historii vyvinuly právní teorie, chápající smysl organizace společenských vztahů především v regulaci hospodářství, jako prostředku k dosažení relativní ekonomické spokojenosti, zatímco ostatní aspekty lidské spokojenosti a nástroje, jimž má být dosažena, chápou buď jako akcesorické nebo z prvých resultující.

Ekonomické zákony, nebo lépe poznatky a z nich vyplývající poučky o možném vlivu určitého chování lidí na vývoj realizace ekonomické spojenosti jejich vlastní nebo spokojenosti ostatních členů společnosti, bývají tedy někdy chápány jako předlohy pro právní normy, tedy směrnicemi, jimiž se má regulovat chování lidí k dosažení obecného prospěchu.

Myšlenky regulace hospodářství pomocí práva jsou staré jako právo samo, jeho dokladem jsou jak např. Solónovy reformy, tak i bohatá legislativa Evropské unie. Takové myšlenky především vznikají a doznávají sluchu u právo tvořících sil společnosti i v širší veřejnosti v dobách, kdy v důsledku hmotného nedostatku nabývají touhy po jeho odstranění intenzity. Metody a směr, jímž má být chování lidí prostřednictvím práva namířeno, se liší podle dosažených ekonomických poznatků.

Z moderní historie 20. století můžeme sledovat i období, kdy původní liberalistické názory konce 19. století byly v důsledku hlubokého nedostatku způsobeného I. světovou válkou nahrazeny myšlenkami direktivního ovlivňování ekonomiky, pomocí práva. Zatímco v 19. století bylo necháno na vůli jedince, aby se choval ekonomicky, tj. sám se přizpůsoboval vnějším ekonomickým podnětům a právo mělo za úkol jen dbát, aby tímto svým chováním neškodil jiným, ve 20. století na základě poznatků z krachu tohoto tržního seberegulování ekonomiky v podmínkách společenského konfliktu a nutnosti válečného řízení ekonomiky, vznikla myšlenka tzv. hospodářského práva.

Ideové centrum této myšlenky a rodiště tohoto pojmu se nacházelo v Německu, přičemž někteří autoři vidí jeho myšlenkový původ v tzv. Industrierecht[1] (Meili[2], Lehmann[3], Rosenstock-Huessy[4]), zatímco materiálně pak v předpisech válečného hospodářství – Kriegswirtschftrecht (Heymann[5], Nussbaum).

Krieswirtschaftsrecht (válečné hospodářské právo) 1. světové války vážně zpochybnil tradiční systém soukromého práva. Stát zasahoval s více či méně plánovitými opatřeními hluboko do hospodářského chodu a do podnikání tak, že časem sám obhospodařoval jeho zdroje. Zmocňovací zákon ze 4. srpna 1914 dal Spolkové radě téměř neohraničenou zákonodárnou pravomoc. Na tomto základě vznikla rozsáhlá řada nařízení a vyhlášek, prostřednictvím kterých bylo zavedeno rozsáhlé obhospodařování téměř veškerého zboží, cenová kontrola, zřízeny nesčíslné úřady a organizace, tzv. válečné akciové společnosti, nucené syndikáty apod., zajišťované odpovídajícími trestními ustanoveními. Výsledkem byl „labyrint státem zřízených a státem řízených organizací“, na jehož konci stálo totální obhospodařování téměř bezmezného nedostatku. Vlastnictví a s ním i soukromoprávní řád byly takto překryty, zůstal jenom společný majetek.

Zde vznikla myšlenka odpovědnosti státu za ekonomiku[6] a změna právního vědomí občanů v tomto směru, nutnost hospodářské politiky, která dávala právní vědě nový obor působnosti.

Absorpce všech státních i společenských sil k válečným účelům pak vyústila v myšlenky tzv. Kriegsocialismu[7], jež později krystalizovaly v jednotlivých koncepcích hospodářského práva za Výmarské republiky. Zatímco prvotní zakladatelé hospodářského práva viděli jeho charakteristické rysy (ústup ochrany soukromých zájmů ve prospěch celku) jako krizové stadium práva, jiní po skončení války hledali jeho trvalé umístění v systému práva.

Tak. např. Kaskel[8] vidí ekonomizaci práva jako charakteristický rys industriální společnosti. Staré obchodní právo šité na drobné živnostenské podnikání nevidí využitelné na poměry moderního hospodářství, v němž chybí volná soutěž, smluvní svoboda, propojenost majetkových a manažerských vztahů. Velkopodnikatele vidí, jako vůdčí sílu společnosti. Hospodářské právo vidí jako novou právní disciplínu danou novými společenskými vztahy a odlišuje jej od soukromoprávních disciplín včetně obchodního práva, které přenechává malým živnostníkům a soukromým osobám.

Od tohoto pojetí hospodářského práva jako právního odvětví nového, které přibylo k disciplínám starým, přecházejí další, např. Arthur Nussbaum[9] nebo Klausing[10]již k myšlence nahrazení původního v zásadě soukromoprávního obchodního práva tímto právním odvětvím.[11]

Od tohoto kroku pak již není daleko k myšlence popření dualismu práva a k podmanění si části ostatních právních disciplín pod úpravu organizovaného hospodářství v pracích Hanse Goldschmidta.[12] Hospodářské vztahy nepovažuje ani za soukromé, ani za veřejné, charakterizuje je jedinou ideou a cílem. Ideje nacionálního socialismu vycházející z teorie o úplném včlenění se jednotlivce do fašistické společnosti, kde o jeho úloze bude rozhodovat jediná totální vůle, pak vedou k myšlence nadřazení hospodářského práva ve smyslu práva organizace společnosti ostatním právům. Ideologem tohoto směru byl Justus Hedemann,[13] který hospodářské právo považoval nikoli za právní disciplínu, nýbrž za právní filozofii a právo nahrazující přirozené právo současné doby. Nacistické Německo pak přikročilo k tvorbě Lidového zákoníku (VGB),[14] jenž měl nahradit do té doby existující soukromé zákoníky a jiné zákony.

S porážkou fašismu a odsouzením jeho ideologie pak zůstává v německém systému práva hospodářské právo jako disciplína zabývající se úpravou zásahů státu do hospodářské činnosti podnikatelů, zatím co původní myšlenky organizované společnosti se přetavily v ideje sociálního státu a Wirtschfatsvefassung, neboli hospodářského zřízení – ústavy, které však nemají svůj výraz v pokusech o etablování vlastního odvětví materiálního práva.[15]

Chápání ekonomické spravedlnosti jako vůdčího smyslu řízení společnosti a zároveň práva a jako nejvýznamnějšího nástroje řízení společnosti bylo blízké i dalšímu ideologickému pojetí hospodářského práva, které se vyvinulo v Rusku. Nejvýznamnějšími propagátory byli P. I. Stučka[16]a jeho následovník S. N. Bratus. Vycházeli především z teorie, že v průběhu přechodu k úplnému komunismu dojde k odumření státu (Engels[17]) a tedy i práva, druhou výchozí premisou pak pro ně bylo, že v socialismu není nic soukromého, vše může být jen veřejné (Lenin[18]). Hospodářské právo pak mělo být právem přechodného období, které řeší otázky plánovité tvorby a rozdělování produktu podle ekvivalentu práce. Výše dva jmenovaní ještě rozlišovali soukromé právo jako právo doposud existujících samostatně jednajících osob a organizací a hospodářské právo[19] a jako nový stupeň práva, kde již došlo k přechodu k novému centrálnímu způsobu výroby a rozdělování. Je pak nahradil L. Ja. Gincburg,[20] který popíral existenci práva, které se nahrazuje jenom systémem organizačních norem –„hospodářským právem“. Hlavním ideologem budoucí neexistence práva byl však Je. B. Pašukanis,[21] který přesto, že vycházel věrně z postulátů daných Marxem, Engelsem a Leninem byl po kritice A. J. Višinským[22] v r. 1937 popraven. Myšlenka hospodářského práva v Sovětském svazu pak byla dlouhý čas jen hypotézou, se kterou si až po konci stalinismu teoreticky hráli mnozí ruští právníci (Tadevosjan, Laptěv), hledajíce kompromisní pojetí.

Historicky nečekaně vystoupili po rozvolnění[23] totalitarismu začátkem 60. let do teorie socialistického práva českoslovenští zákonodárci, kteří využili nesouladu v koncepci práva mezi ruskými ideology po smrti Stalina a prosadili odvážně (jako jediní v socialistickém táboře) přijetí Hospodářského zákoníku[24] (1964), a to i proti vůli hlavního totalitního českého ideologa V. Knappa,[25] propagujícího po sovětském vzoru přijetí jediného občanského zákoníku. Československá právní nauka[26] pak vycházela z možnosti vícesektorového práva, kdy vztahy mezi soukromými osobami měly být upravovány občanským právem, zatímco vztahy mezi postátněnými ekonomickými subjekty (socialistickými organizacemi) měly být upravovány hospodářským právem (Vaněk[27]). Po přechodu k tržněekonomickým vztahům však bylo hospodářské právo na několik desetiletí v ČR vyloučeno z vědeckého zkoumání i pedagogiky.[28]

Vztah práva a ekonomie, či lépe řečeno hospodářství, však je tak evidentní, že nemůže být ignorován ani v zemích založených zcela na myšlence práva jako esence spravedlnosti, zcela nezávislého systému vycházejícího z přirozených potřeb úpravy chování lidí. V USA i Británii se řada učenců počala zabývat nikoli právem jako prostředkem k prosazování zájmů centra vůči ekonomickým subjektům, ale otázkami, jak právo, jež tvoří objektivní systém norem, ovlivňuje ekonomiku. Tato škola či obor zkoumání se nazývají Law and economics nebo Ekonomická analýza práva (Coase,[29] Manne,[30] Calabresi,[31] Posner[32]). Přestože původně zkoumají jen dopad přijatých právních řešení na vývoj ekonomiky (tzv. Positive law and economics), nutně se dostávají do stadia kritiky těchto vžitých právních řešení, struktury právních vztahů (tzv. Normative law and economics), s někdy (pro tradičně chápající subjekty) nečekanými závěry. Např. nositel Nobelovy ceny za ekonomiku Ronald Coase dospívá ve své teorii transakčních nákladů a společenských nákladů ke kritice soukromého práva jako brzdy rozvoje ekonomiky. Celkově pak normativní stránka jejich analýzy vychází z postulátu teorie racionální volby vycházející z Paretovy[33] myšlenky (Pareto-optimum), že není možno dosáhnout pro nikoho užitku, aniž by byl poškozen druhý, dotaženého k myšlence oprávněnosti překračování, či měnění, tradičních (či stabilních) práv z důvodů ekonomické výhodnosti (či odstranění externality – okolnosti rušivě zasahující do vyváženého stavu), za předpokladu kompenzace či uskrovnění (Coaseův teorém).[34] Tedy kupodivu kruhem až k původním myšlenkám nadřazenosti úpravy ekonomických vztahů – zájmů nad instituty soukromoprávními, tolik vyčítaným teoriím hospodářského práva.

zpět na obsah | TOC

2.kapitola - Úvahy o vzájemném působení hospodářského práva a obchodního práva na ekonomické vztahy a procesy[35]

Interakce práva a ekonomiky

Problém vztahu práva a ekonomiky (právních institutů a ekonomických nástrojů) je staršího data. Je to vztah relativně samostatných (v jistém slova smyslu co do své podstaty oddělených) společenských fenoménů, přičemž každý z nich se vyznačuje vlastní, svébytnou charakteristikou, vnitřní dynamikou, cílovým působením, funkcí a regulační výbavou. I když nemůže být větších pochybností o tom, že právo (právní úprava a z ní odvozené právní instituty, především obchodní smlouvy mezi podnikateli) vytváří základní institucionální rámec, ve kterém probíhají (realizují se) ekonomické procesy a vztahy (např. při tvorbě státního rozpočtu, fúzích podnikatelských subjektů včetně přeshraničních etc.), přece jen právo, a to ve všech svých normativních a realizační-aplikačních aspektech si musí udržet svou vlastní „tvář“, v určitém slova smyslu nezávislost a odstup od měnících se dobových, často voluntaristickým zadání, jinými slovy, nesmí být „vtahovány“ do víru nevykrystalizovaných ekonomických procesů (zájmů), a nevyjasněných, častokrát mocensky prosazovaných ambicí a nezralých skupinových politických koncepcí.[36]

I v minulosti se bylo možné setkat s názory, že právo je třeba chápat jen jako jeden z regulačních nástrojů společenských, tedy i ekonomických vztahů, tj. zařazovat ho do soustavy ekonomických nástrojů, vedle takových nástrojů jako jsou ceny, daně a jiné platby do státního rozpočtu. Zdá se, že taková teze je už historicky překonána. Naproti tomu třeba však říci a vlastně i zdůraznit, že stát jako ekonomický subjekt, znovu prožívá tím i své ústavní pravomocemi, prostřednictvím soustavy státněmocenských orgánů a v souladu se svou hospodářskou politikou, zákonným způsobem vymezuje soustavu relevantních ekonomických nástrojů, tj. právní takové nástroje sankcionuje.[37] V podmínkách tržního hospodářství by zajisté bylo neudržitelné, kdyby právní regulace prostřednictvím právněnormativního řešení směřovala až do úrovně mikrosféry ekonomických vztahů. Prosazování takové tendence může produkovat jen inflaci právněnormativních aktů, průvodním znakem které je ostatně snižování regulační způsobilosti (účinnosti, efektivnosti) práva jako celku.[38]

Zákonodárná činnost každého státu, zejména v současném období prohlubování mezinárodní ekonomické spolupráce mezi jednotlivými zeměmi, nabývá nové dimenze. Nové impulsy pro národní legislativu vyplývají z členství Slovenské republiky v Evropské Unii. V rámci procesu institucionální přestavby Evropské Unie se zákonitě zformovalo a rozvíjí evropské právo a jeho jednotlivé složky (části), např. evropské právo obchodních společností, evropské soutěžní právo, subvenční právo (právo státních podpor), antisubvenční a antidumpingová právo, evropské mezinárodní právo soukromé, spotřebitelské právo, bankovní právo, právo veřejných zakázek, úpadkové právo, daňové právo etc. V této souvislosti se formuje a prosazuje také evropské hospodářské právo.[39]

Proces další diferenciace evropského práva vyvolává nutnost zamýšlet se nad problémem jeho vnitřního uspořádání, vytvoření jakéhosi uceleného systému tohoto práva, včetně jeho odvětvové strukturování při zachování funkční integrity a efektivnosti systému.

Determinanty utváření hospodářského práva a jeho důsledky na interdisciplinární vazby

Právo a jeho systém se odvíjí od společenských vztahů, potřeb a zájmů. Systém práva, tj. historicky podmíněné a logicky zdůvodněné uspořádání právních norem a dalších relevantních pramenů práva (např. obchodních zvyklostí, všeobecně uznávaných principů práva etc.) představuje soubor, dalo by se říci, jednak konstantních prvků (z vývojového hlediska trvanlivějších) a metodologických přístupů včetně tradovaných doktrín (např. učení o dělení práva na právo soukromé a veřejné) a jednak prvků a přístupů flexibilnější a inovativní povahy. V obou případech však jde o kategorie gnozeologické povahy výzkumu a poznávání. Vedle toho nelze zanedbat výzkum samé podstaty zkoumaného fenoménu, tj. obsahu práva (včetně legislativy), jeho struktury a společenského účelu v závislosti na dobových společensko-vývojových peripetiích.

V podmínkách vzniku a vývoje práva na našem území, tj. rakouského a uherského práva, práva československého a práva slovenského, co probíhalo pod silným vlivem několika historických recepcí a sukcesí (např. v roce 1918, v období let 1945-1948, 1989 až 1992), včetně jeho postupné europeizace (intenzivněji od roku 2004), docházelo v zásadě i k postupnému přebírání klasického systému práva, přičemž se adekvátně s těmito procesy upravovali také kritéria jeho strukturování, vytváření subsystémů, tj. právních odvětví, pododvětví a odborů.[40]

Zvláštní pozornost v našem příspěvku věnujeme těm právním odvětvím, která mají nejblíže k ekonomice, na prvním místě však právu obchodnímu a hospodářskému. V otázce vzájemného vztahu uvedených odvětví byly u nás v minulosti publikovány četné teoretické názory, bohužel i velmi zjednodušené, přičemž prezentovány hodnocení se v podstatě shodují v meritorní otázce, tj. že hospodářské právo jako samostatné právní odvětví v systému práva patří do bloku veřejného práva a právo obchodní přísluší zařadit do širšího kontextu práva soukromého. Pravda, nic není černobílé. Jak poukážeme v dalších našich úvahách, v literatuře jsme se mohli setkat s názory, že odvětví hospodářského práva nemá (a údajně ani nemělo) svou (vlastní) odvětvovou základnu, dokonce že ho nelze chápat jako rovnocenné právní odvětví v systému práva, nanejvýš jen jako jakési účelové seskupení právních norem a institutů (legislativní útvar uměle vytvořen) bez jeho vnitřní organické integrity a normativní vyváženosti, tedy že hospodářské právo neexistuje, ba ani neexistovalo.[41]

Proces utváření fenoménu „hospodářské právo“, tak jak jej lze v evropském prostoru vystopovat po první světové válce, zejména v Německu (později i v Sovětském Rusku), se spojuje s poměry, okolnostmi a procesy, které v uvedeném období v širším měřítku byly charakteristické v oblasti ekonomiky (tržních vztahů), především její krizových jevů a státních intervenčních mechanismů zaměřených na řešení ekonomických poruch ve společnosti.[42]

Při zpětném pohledu na objasnění příčin geneze obchodního práva a později také hospodářského práva by bylo možné, pravda velmi zjednodušeně, konstatovat, že vznik fenoménu „obchodní právo“ se spojuje s obdobím liberalismu v ekonomice (v oblasti trhu), zatímco utváření hospodářského práva, jak práva veřejného bylo alespoň v počátečním období jeho vývoje determinováno politikou a praxí státního intervencionismu.[43] Jednoduše řečeno ekonomika už dávno ovlivňuje proces tvorby právních norem (legislativu), jeho obsahové zaměření a aplikační mechanismy realizace práva. V této souvislosti se v minulosti nejednou mluvilo o ekonomizaci práva, v užším slova smyslu o obchodním využití občanského práva.[44]

V období dirigistického hospodářského plánování v bývalém Československu po roce 1948 byl právní systém státu přímo vtahován do regulační soustavy ekonomiky. Jelikož instituty klasického obchodního práva, které se u nás realizovali a aplikovali v podmínkách svobodného trhu, částečně ještě i v letech 1945 až 1948, byly v důsledku prohlubujícího se etatizmu v ekonomice postupně vytěsňovány a nakonec vyřazovány z právně-regulační soustavy státu, čs. stát po roce 1948 v duchu nové politiky a ideologie provádí zásadní a komplexní přestavbu právního řádu, zejména v hospodářské oblasti přijímá rozsáhlou síť hospodářských zákonů, např. o znárodnění (tzv. druhá etapa), o centrálním hospodářském řízení, plánování, bilancování výroby a distribuce, o postavení národních podniků a družstevnictví, zavádí monopol státu v zahraničně-obchodní oblasti a dokonce usměrňuje celou síť tzv. dodavatelsko-odběratelských vztahů podniků, tzv. mikrosféry ekonomiky, což vedlo k poruchám, ba dokonce až k absurditám hospodářské kooperace

S ohledem na uvedené celý (přebudovaný) právní pořádek státu, všechny jeho složky, včetně právních odvětví, byl ve skutečnosti zasazen do systému centrálně a administrativně řízeného hospodářství. Týkalo se to i hospodářského práva.

Je však třeba zdůraznit, že z historického hlediska je nesporné, že fenomén hospodářského práva se vyvinul mnohem dříve, než se u nás po roce 1948 projevila určitá stagnace práva obchodního.[45] Dodnes nejsou náležitě prozkoumány všechny historické a společensko-ekonomické determinanty vytváření hospodářského práva v Československu. Názory na tento problém jsou přinejmenším rozporuplné.

Původní koncepce hospodářského práva, tak jak byly prezentovány v německé literatuře po první světové válce, nejsou jednotné.[46]

V pracích některých německých autorů se psalo o průmyslovém právu (Industrierecht)[47], příp. o válečném hospodářském právu (Kriegswirtschaftsrecht) nebo o novém německém hospodářském právu (das neue deutsche Wirtschaftsrecht).

Koncepce hospodářského práva nové impulzy čerpají z vládních opatření za Výmarské republiky. V tehdejších teoretických koncepcích hospodářského práva se objevují ekonomické pohledy, filozofické, prognostické a sociologické aspekty.[48]

Dosavadní vývoj práva potvrzuje, že politika státního intervencionismu, která začala platit po první světové válce v některých zemích Evropy, vytvářela příznivé podmínky pro rozvoj hospodářského práva a jeho koncepcí. Fenomén „hospodářské právo“ se začal odvíjet od šířeji koncipovaného pojmu „hospodářské zřízení“ (Wirtschaftsverfassung), příp. souvisejících synonymních výrazů „hospodářský řád“ (Wirtschaftordnung), „hospodářský systém“ (Wirtschaftssystem) a „hospodářský model“ (Wirtschaftsmodell).

Rakouská a německá doktrína hospodářského práva objasňuje hospodářské právo ve vazbě na fenomén europäisches Wirtschaftsverfassungsrecht (evropské právo hospodářského zřízení, příp. také na fenomén Wirtschaftsverwaltung.[49]

Pokud jde o vnitřní členění hospodářského práva, podle R. Weimar a P. Schimikowského se hospodářské právo člení na obecné hospodářské právo (Allgemeines Wirtschaftsrecht) a na zvláštní hospodářské právo (Besonderes Wirtschaftsrecht).[50]

V novějších dílech německé provenience se hospodářské právo traktuje už v souvislosti s evropským hospodářským právem, přesněji ve vazbě na fenomén europäisches Wirtschaftverfassungsrecht (evropské právo hospodářského zřízení), příp. také na fenomén Wirtschaftsverwaltungsrecht.[51]

Ve více studiích německých autorů se poukazuje na to, že v normovém komplexu hospodářského práva vedle sebe působí normy jak soukromoprávní, tak i veřejnoprávní povahy.[52]

Ve starších polských koncepcích se preferovalo komplexní chápání hospodářského práva (Prawo Gospodarcze).[53] Novější koncepce hospodářského práva v Polsku prezentovali zejména prof. C. Kosikowski, Jerzy Jacyszyn, prof. J. Olszewski, Beata Sagan, R. Uliasz a prof. W. J. Katner.[54]

V polských koncepcích hospodářského práva veřejného se částečně odrážejí aspekty francouzské doktríny hospodářského práva.[55]

V Ruské federaci se v posledních letech uskutečnily významné legislativní změny, které se týkají hospodářské kooperace podnikatelských subjektů, přičemž za rozhodující je třeba považovat přijetí nového Občanského zákoníku.[56]

Fenomén ruské „predprinimateľskoje pravo“ (tzv. Business law) v prezentaci prof. Lebeděva (viz předchozí poznámka) v mnohém připomíná právo hospodářské (chozjajstvennoje p.). Doktrína ruského podnikatelského (tj. predprinimateľskogo) práva je úzce spjata s fenoménem práva komerčního (tzv. Commercial law), což je v podstatě právo obchodní. V této souvislosti prof. Lebeděv akcentuje vzájemnou spjatost veřejného a soukromého aspektů v právní regulaci společenských, především ekonomických vztahů (str. 39 cd).

Při zpětném pohledu na genezi hospodářského práva a jeho koncepci lze vystopovat několik vývojových tendencí.

Za prvé, fenomén „hospodářské právo“ se v historickém smyslu zrodil z potřeb (poměrů, zájmů) vyplynuvších z ekonomiky. Navenek se může zdát, že hlavní příčinou vzniku tohoto jevu (jakéhosi „big boomu“) bylo narušení funkčních vazeb v ekonomice (např. téměř rozvrácené hospodářství v Německu a rovněž v Sovětském Rusku po první světové válce, případně také po druhé světové válce).

Za druhé, na pozadí vzniku hospodářského práva byly (alespoň v případě Výmarské republiky po první světové válce) určitá vládní opatření, včetně adekvátních, tj. účelových zákonů, jejichž cílem bylo především zastavit krizové jevy v ekonomice a nastolit (alespoň na přechodné období) regulační systém zaměřený na opětovné oživení (revitalizaci) svobodného trhu. S ohledem na to instituty hospodářského práva, které se z uvedených příčin postupně vytvořily, působily na ekonomiku vlastně až ex post.

Za třetí, německá poválečná doktrína hospodářského práva formulovala (v určitém smyslu modelovala) i určité koncepční představy, týkající se optimalizace hospodářského systému (Wirtschaftsverfassung, Wirtschaftsordnung, Wirtschaftsmodel etc.), čímž odvětví hospodářského práva obohatila o další dimenzi (funkci) tzv. prognostickou dimenzi (vizi). V důsledku toho se teorie hospodářského práva v určitém smyslu natrvalo etablovala v soustavě právních odvětví, především těch, které blíže inklinují k národnímu hospodářství, zejména vedle obchodního práva a práva finančnho.

Regulační možnosti práva v oblasti ekonomiky

Ekonomika státu je mnohovrstevná. Ekonomické centrum státu, tj. soustava státněmocenských orgánů v souladu s vládní hospodářskou politikou uplatňuje svůj regulační vliv především v makroekonomických vztazích a procesech s cílem dosáhnout a udržet rovnováhu a stabilitu celé hospodářské, včetně finanční soustavy.

Státní regulace v tržním mechanismu nemá nic společného s administrativním řízením, někdejším plánovitým hospodářským řízením socialistického hospodářství. Regulační mechanismy státu, formou striktně legální (zákonné) ingerence (intervence) se mohou aplikovat jen působením adekvátních institutů, zejména práva hospodářského (např. cenová regulace, antimonopolní opatření, veřejné a koncesní zakázky, registrace podnikatelských subjektů, kontrola a dohled nad vybranými podnikatelskými aktivitami, např. finančního trhu), práva obchodního (regulace utváření podnikatelských subjektů, např. obchodních společností a družstev, jejich fúzí, zejména přeshraničních, uzavírání obchodních smluv včetně zahraničně, systému ekonomické a právní odpovědnosti a sankčního mechanismu vůbec, zabezpečení obchodních závazků a jiných právních povinností) a práva finančního a daňového (např. státní rozpočet, cla, daně, subvence etc.).[57]

Problém státního intervencionismu a protekcionismu v ekonomice, který existuje již od 19. století, prošel několika peripetiemi a modifikacemi. Tento problém má přinejmenším dvě stránky.

Za prvé je to teoretický problém ekonomické vědy. Spočívá v náležitém objasnění podstaty svobodného trhu, založeném na liberálních zásadách.[58] Důsledný klasický liberalismus v současném období obhajuje jeden z významných právních teoretiků v USA Richard Epstein, profesor na univerzitách v Chicagu a New Yorku.[59] Intervencionistický směr hospodářské politiky před druhou světovou válkou prosazoval J. M. Keynes v publikaci z roku 1936 „Obecná teorie zaměstnanosti, úroku a peněz“.[60]

Za druhé je to problém koncepce státní hospodářské politiky, její tvorby a praktické realizace. Hospodářská politika státu je v jistém slova smyslu směrodatná i ve vztahu k legislativní (v širším slova smyslu právní) politice, určující jaké zákony v hospodářské sféře mají být v určité době přijaty. V této souvislosti je třeba zdůraznit, že vztah politiky, i pokud respektuje a adekvátním způsobem vyjadřuje objektivní ekonomické zájmy na jedné straně a na druhé straně práva, není absolutně deterministický.

Z povahy práva, včetně jednotlivých právních odvětví, tj. i práva hospodářského a práva obchodního, vyplývá, že objektivní právo jako společenský fenomén disponuje také vlastními (vnitřními) zdroji svého pohybu a změn. Nejde přitom o jakýsi návrat k někdejšímu sofistikovanému zobrazení vztahu ekonomiky a práva.

Nejnovější slovenské koncepce hospodářského práva, které se u nás dosud ojediněle prezentovaly, vycházejí spíše z aktuálních společensko-ekonomických poměrů, pohybů a rozporů, včetně platného hospodářského zákonodárství, než z hlubší analýzy komplexního hospodářského systému a výzkumu efektivity platných zákonů v ekonomické oblasti, včetně úvah de lege ferenda. I přesto se na několika slovenských katedrách obchodního práva a hospodářského práva právnických fakult zdůrazňuje integrita obou právních odvětví, přičemž například na Univerzitě Karlově se již delší dobu realizuje výuka předmětu hospodářské právo jako fakultativní pedagogické disciplíny.

V této souvislosti byl zpracován určitý náčrt systému slovenského hospodářského práva strukturovaný na obecnou a zvláštní část. Tento systém považujeme za otevřený.

V obecné části preferujeme vhodnost zkoumat a objasnit ekonomická, historická a teoretická východiska a determinanty utváření odvětví hospodářského práva, vymezení jeho předmětu a vztahů k jiným právním odvětvím, především k ústavnímu právu, dále k obchodnímu právu a právu finančnímu. S tím souvisí i problematika evropského hospodářského práva a jeho širších kontextů se slovenskými právem, zvlášť odvětvím hospodářského práva. Do rámce obecné části zapadá i problematika subjektů hospodářského práva (především postavení státu, měst a obcí, státních podniků a dalších subjektů), hospodářsko-právních vztahů a otázky právní komparace. Zvláštní část hospodářského práva pak obsahuje výzkum forem, metod a nástrojů státního intervencionismu, např. státní podpora včetně investičních pobídek, podpora regionálního rozvoje, ochranná opatření při dovozu a před dumpingem při dovozu, cenová regulace, smlouvy na výkony ve veřejném zájmu etc. Organickou součástí hospodářského práva jsou dále přímé úpravy registrace podnikatelských subjektů, veřejné zakázky a regulace hospodářské soutěže (antimonopolní zákonodárství).[61]

Úkolem právní vědy a její strukturních částí (vědy hospodářského práva, vědy obchodního práva, vědy finančního práva etc.) je zkoumat, poznávat, klasifikovat a hodnotit právní jevy, instituty, normativní akty a akty aplikace práva, které se realizují v hospodářské soustavě společnosti z aspektu integrity práva jako celku, a to bez zřetele na počet zákonů, ve kterých jsou ty které instituty obsažené. I zde platí prof. V. Knappem nejednou deklarovaná historicky osvědčená zásada Ius unum, lex multiplex.

Koncepce hospodářského práva nemůže nahradit ekonomickou vědu zkoumající reálné ekonomické vztahy současného světa, zejména jejich podstatu, zákonitosti, vývojové trendy. Naproti tomu ani ekonomická věda není kvalifikovaná řešit způsoby, formy a metody právní úpravy, včetně legislativní úpravy hospodářských vztahů a procesů. Pravdou je, že hospodářská legislativa státu čerpá relevantní podněty a poznatky o realitě a dynamice hospodářského systému (celého národního hospodářství), jeho výkonnosti, efektivnosti a schopnosti čelit krizovým jevům, v současném období nabývajícím globální rozměry ze zdrojů tohoto systému. Získané poznatky o kvalitě hospodářského systému jsou nejprve přetavené do finální podoby státní hospodářské politiky, která až v poslední instanci ovlivňuje úroveň hospodářské legislativy, v neposlední řadě efektivnost právní úpravy v národním hospodářství.

Z uvedených důvodů věda hospodářského práva nemůže ignorovat teoretické diskuse probíhající v ekonomických vědách ohledně tvorby optimální koncepce státní hospodářské politiky. V posledním období bylo v ekonomických vědách publikováno několik zajímavých děl předních ekonomů kritizujících hospodářskou politiku státu založenou na výlučnosti neoliberalismu.[62]

Hospodářská politika státu je v určitém smyslu produktem vládní politiky. Ta ovlivňuje směr budoucí legislativy. Věda hospodářského práva aplikuje několik metod výzkumu/ dynamiky společenských (ekonomických) vztahů, charakteristické pro svobodné vědecké poznávání. Právní věda má několik rozměrů, metod a funkcí. Z tohoto hlediska není zanedbatelná ani její prognostická funkce. Právní věda mimo jiné prezentuje i úvahy de lege ferenda.

Několik poznámek k antimonopolní legislativě

Oblast hospodářské soutěže je jednou z těch, kde je propojenost právní a ekonomické roviny dána obzvlášť výrazným způsobem,[63] přičemž však je třeba zároveň dodat, že antimonopolní politika a její oprávněnost představuje dlouhodobě rozporuplné téma, které vzbuzuje odborné „vášně“. Antimonopolní zákonodárství je od samotného prvopočátku protekcionistickým opatřením. I když je teoreticky zdůvodňováno ochranou zájmů spotřebitelů, přijetí Shermanova zákona[64] bylo evidentně tlakem malých podnikatelských subjektů a malých farmářů.[65] V podmínkách americké legislativy je antimonopolní zákonodárství velmi obávané a nepochybně je určujícím faktorem tvrdé konkurence a s tím související efektivnosti americké ekonomiky.[66] I když jsou určité prvky antimonopolní politiky známé již z období nejstarších státních útvarů,[67] v souvislosti s americkou legislativou v oblasti regulace hospodářské soutěže se tato mnohdy traktuje jako kolébka moderní antimonopolní legislativy.[68]

V podmínkách Evropské unie se antimonopolní politika stává jednou z klíčových politik až v posledních letech. O významu připisovanému této oblasti v našich podmínkách svědčí fakt, že jedním z prvních zákonů, který byl schválen v souvislosti s transformací ekonomiky na tržní ekonomiku, byl antimonopolní právní předpis, zákon o ochraně hospodářské soutěže.[69] V podmínkách samostatné slovenské státnosti byl tento právní předpis nahrazen zákonem č. 188/1994 Z. z., o ochraně hospodářské soutěže. V květnu 2001 vstoupila v platnost nová právní úprava inkorporovaná v zákoně č. 136/2001 Z. z., která platí i v současnosti.

Moderní antimonopolní zákony v našich podmínkách,[70] stejně jako v dalších legislativách, zahrnují vedle úpravy zákazu kartelových dohod, zákaz zneužívání monopolního postavení a kontrolu spojování podniků, kontroly státní podpory a dohled nad veřejnými soutěžemi.[71] Jak uvádí Zemplinerová, je třeba důsledně rozlišovat z hlediska procesního průběhu mezi antimonopolní politikou a regulační politikou státu. Regulační politika státu je aktivní politikou[72] a antimonopolní politika představuje především pasivní činnost na základě toho, že zákonodárce stanoví zákonem, co je zakázáno. Další rozdíl sleduje tatáž autorka v časovém aspektu výkonu této politiky. Zatímco v případě regulační[73] politiky státu jde o kontinuální, obvykle dlouhodobý proces, v případě antimonopolní politiky jde o jednorázový akt v jednotlivých případech.[74]

Právní úprava de lege lata stanoví v tuzemských podmínkách skutkové podstaty řízení, které jsou ex lege klasifikovány jako nedovolené a narušující hospodářskou soutěž. V souladu se zákonnou dikcí se za formy nedovoleného omezování soutěže považují dohoda omezující soutěž[75] a zneužívání dominantního postavení [76]. Jako zvláštní skutkovou podstatu narušující hospodářskou soutěž zákon klasifikuje koncentrace[77]. Legálně definice, jak jsou stanoveny tuzemskou právní úpravou, byly významně ovlivněny evropským komunitárním právem. Definice dominantního postavení na relevantním trhu v podstatě vychází z definice dominantního postavení v právu. V této souvislosti Evropský soudní dvůr definoval dominantní postavení jako „ekonomické mocenské postavení podniku, které ho staví do pozice zabránit zachování účinné soutěže na relevantním trhu, které mu vytváří možnost chovat se nezávisle vůči soutěžitelům, odběratelům a nakonec i spotřebitelích ve značném rozsahu“.[78] souvislosti s regulací práva hospodářské soutěže na jednotné evropské úrovni jsou rozhodující ustanovení hlavy VII. Smlouvy o fungování Evropské unie – Společná pravidla pro hospodářskou soutěž, daně a sbližování. Regulační síla a význam komunitárního práva v oblasti regulace hospodářské soutěže se projevuje jako logický důsledek v souvislosti s celkovou globalizací. V důsledku toho se integrace antimonopolního řízení přes mnohé jurisdikce stává nezbytností.[79]

Podle Smlouvy o fungování EU se jako neslučitelné s vnitřním trhem zakazují veškeré dohody mezi podniky, rozhodnutí sdružení podniků a jednání, které mohou ovlivnit obchod mezi členskými státy a jejichž cílem nebo výsledkem je vyloučení, omezení nebo narušení hospodářské soutěže na vnitřním trhu, zejména ty, které: přímo nebo nepřímo určují nákupní nebo prodejní ceny anebo jiné obchodní podmínky; omezují nebo kontrolují výrobu, odbyt, technický rozvoj nebo investice; rozdělují trhy nebo zdroje zásobování; uplatňují nerovné podmínky při plnění stejné povahy vůči ostatním obchodním partnerům, čímž v hospodářské soutěži znevýhodňuje; podmiňují uzavření smluv, druhá strana přijme další plnění, které svou povahou nebo podle obchodních zvyklostí nesouvisejí s předmětem těchto smluv.[80] Definice zneužívání dominantního postavení ve Smlouvě o fungování EU vykrystalizovala do podoby: „jakékoli zneužívání dominantního postavení na vnitřním trhu nebo jeho podstatné části jedním nebo více podniků se zakazuje jako neslučitelné s vnitřním trhem, pokud to může ovlivnit obchod mezi členskými státy“.[81]

Závěrečné poznámky

Cílem zákonodárství státu, které se především zaměřuje na dosažení rovnováhy v ekonomice, zvláště v její makrosféře, je v konečném důsledku ovlivnit ty procesy a vztahy, které probíhají na úrovni mezifiremní kooperace, včetně soustavy obchodních vztahů. Celospolečenské regulační mechanismy (např. i antimonopolní zákonodárství) mají zajistit fungování obchodního trhu ve všech jeho aspektech, včetně uzavírání rovnoprávných (férových) obchodních smluv. To jen dokazuje vzájemnou souvislost, komplementaritu a integritu institutů veřejného hospodářského práva a práva obchodního ve vazbě na ekonomické procesy a vztahy ve státě.

zpět na obsah | TOC

3. kapitola - Hospodářská politika a právo[82]

Hospodářská politika

Hospodářství, hospodářské aktivity se již dlouhou dobu nerozvíjejí pouze na základě působení tržních vztahů, ale rozvoj ekonomiky je předmětem cíleného zkoumání, analyzování, prognózování, je předmětem soupeření názorů a koncepcí na jeho další směřování. Tuto oblast zkoumá hospodářská politika jako vědní disciplína, která se zabývá činností jednotlivce, společnosti a státu, které souvisejí jak s tvorbou, tak i se spotřebou hospodářských statků, tj. zboží a služeb určených k uspokojování potřeb, tedy na konečné použití.[83]

Cílem hospodářské politiky je:

-          pokusit se pochopit a vysvětlit ekonomické dění,

-          formulovat prognózy,

-          programovat budoucí hospodářský vývoj.[84]

Hospodářská politika se dělí na makroekonomickou hospodářskou politiku a mikroekonomickou hospodářskou politiku. Makroekonomická politika se zaměřuje na oblast makroekonomické rovnováhy a efektivní využití zdrojů společnosti, jakož i na oblast ekonomického růstu.

Mikroekonomická politika se zaměřuje na zvyšování efektivnosti při alokací zdrojů společnosti.

V odborné ekonomické literatuře je shoda v tom, že za zakladatele moderní hospodářské politiky jako vědecké disciplíny je považován J. M. Keynes, který svou koncepci publikoval

v díle „Obecná teorie zaměstnanosti, úroků a peněz“ už v roce 1936.

V průběhu dosavadního vývoje se zformovaly dva přístupy států k zasahování do sféry ekonomiky:

a)    liberální hospodářská politika,

b)   intervencionistická politika.

Jak uvádí P. Vincúr „jde o dvě hlavní hospodářsko-politické koncepce, které se navzájem liší chápáním možností soukromého sektoru při řešení základních ekonomických otázek a na potřebu státních intervencí do tržních procesů“.[85] Namísto pojmu hospodářsko-politická koncepce však např. K. Engel používá výraz hospodářská soustava, kterou definuje jako řád, ve kterém národ dbá o udržení a zlepšení svého života.[86] Někteří autoři však uvádějí čtyři základní hospodářsko-politické koncepce, a to vedle liberální a intervencionistické politiky i příkazovou hospodářsko-politickou koncepci, zvanou též direktivní, a současnou neboli neoliberální.[87] Jako příkazovou (direktivy) koncepci hospodářské politiky uvádějí koncepci, která byla aplikována v soustavě socialistického hospodaření, přičemž dodávají, že ve skutečnosti taková hospodářská politika transformovala na hospodářské řízení.[88] Za současnou (neoliberální) koncepci hospodářské politiky jsou pak označovány hospodářsko-politické koncepce, které se formují přibližně od 80. let 20. století v tržních ekonomikách vyspělých zemí světa. Záměrem takové hospodářské politiky je vybudovat hospodářský systém bez výrazných zásahů státní regulace a intervencí. K dosažení tohoto cíle je třeba realizovat deregulaci ekonomiky, privatizovat státní sektor, odstraňovat vysoký deficit státního rozpočtu, udržet ekonomický růst, růst produktivity práce a dovolit snesitelnou úroveň nezaměstnanosti.[89]

Liberální koncepce hospodářské politiky se zakládá na předpokladu, že tržní hospodářský systém směřuje k rovnováze a je způsobilý pružně absorbovat vnější impulsy především prostřednictvím cenového mechanismu. Tržní systém má schopnost trvalé adaptace na měnící se hospodářské poměry, v důsledku čehož nejsou potřeba zásahy ze strany státu, není tedy zapotřebí hospodářská intervence státu. V této koncepci je jen malý prostor pro konkrétní hospodářsko-politická rozhodnutí a opatření. Podle této koncepce je tržní systém stabilní, zabezpečující spravedlivé rozdělování důchodů a všestranný harmonický rozvoj hospodářství.

Intervencionistická politika je jakýmsi protipólem liberální koncepce a je založena na předpokladu, že soukromý sektor není vnitřně stabilní, že se vyznačuje tendencí vytváření nerovnovážného stavu, v jehož důsledku dochází k selhávání trhu, z čehož se pak odvíjí potřeba doplňování fungujícího tržního systému o veřejný sektor, ve kterém se uskutečňuje státní, resp. dnes už šířeji pojímaný intervencionismus orgánů veřejné moci. Stát a orgány veřejné moci svými intervencionistickými zásahy usilují o obnovení narušené makroekonomické rovnováhy a prosazují spravedlivější rozdělení důchodů.

Z časového hlediska se koncepce liberální hospodářské politiky uplatňovala prakticky až do období velké hospodářské krize na přelomu 20. a 30. let 20. století a po tomto období až do poloviny 70. let 20. století převládala koncepce intervencionistické hospodářské politiky.

Hospodářská politika uplatňovaná ve východoevropských státech přibližně od konce 40. let do konce 80. let 20. století se z pohledu teorie hospodářské politiky považuje rovněž za specifický „a do jisté míry extrémní případ intervencionistu“, jehož základem bylo organizování fungování národního hospodářství na základě direktivního plánování a centrálního určování cen.[90]

V transformujících se zemích střední a východní Evropy počátkem 90. let 20. století vznikla potřeba teoretického rozpracování přechodu z administrativně-direktivního systému hospodářství do systému tržního hospodářství, tedy potřeba dokončit hospodářské politiky transformace hospodářského systému. Tehdy formulovány hospodářsko-politické koncepce ekonomické transformace byly originální a v dosavadní společenské praxi neověřené.

Tyto hospodářsko-politické koncepce byly založeny na potřebě makroekonomické stabilizace, liberalizace trhu a privatizace. I když jsou dosavadní výsledky realizace hospodářské politiky transformace v Čechách i na Slovensku do značné míry odlišné od původních představ a záměrů, přece se prostřednictvím těchto koncepcí dosáhla v relativně krátké době transformace hospodářského systému a tržní systém lze dnes už považovat za stabilizovaný. S odstupem času jsou možná různá hodnocení úspěšnosti či nedostatků tohoto procesu, např. za pozitivum se považuje rychlost transformace, zatímco za negativum se považuje např. zdevastování a vytunelovaní privatizovaných podniků.

Od poloviny 70. let 20. století zejména v důsledku tzv. ropných šoků a s tím spojeného růstu inflace dochází k upuštění od intervencionistické politiky v podmínkách hospodářsky vyspělých státech a tato hospodářská politika je nahrazena konzervativní hospodářskou politikou především v USA a Velké Británii. „Základem této hospodářské politiky je monetarismus, kde je kvantitativní teorie peněz integrována do širších souvislostí makroekonomické teorie ve vazbě na obecnou teorii cen. Tato konzervativní hospodářská politika a její praktická aplikace se opírala o teoretické poznatky a závěry ekonomie strany nabídky a monetarismu zdůrazňujíce význam peněžní politiky zaměřené na regulaci peněžní masy.“[91] V současnosti převažuje liberalisticky orientovaná hospodářská politika. I ve státech, ve kterých tradičně dominuje liberalisticky orientovaná hospodářská politika, však došlo k posunu v nazírání na úlohu státu, zejména ve sféře zabezpečení stability finančního sektoru. Tento posun je spojován s bankrotem banky Lehman Brothers, která 15. září 2008 požádala o ochranu před věřiteli, a je považován za začátek finanční krize, která přerostla do krize hospodářské. Od počátku krize už uplynulo pět let, krize však doposud nepominula. Bankrot banky Lehman Brothers byl největším bankrotem světové historie. Vedení banky se na poslední chvíli snažilo banku prodat, avšak uchazeče odradilo neposkytnutí státních záruk. Ještě před pádem Lehman Brothers se do potíží dostala investiční banka Bear Stearns, jejíž příznaky obtíží se začaly objevovat již v létě 2007. Této bance však byla poskytnuta státní pomoc, protože stát nechtěl dopustit, aby se do potíží dostal celý finanční systém. Bankovní analytici zformulovali několik výstražných ponaučení z případu Bear Stearns. Jedno z nich říká, že nestačí mírný nedostatek kvalifikace, protože když zničíte jen vlastní společnost, nikdo vám nepomůže. Třeba ohrozit bankrotem celý globální finanční systém. Strach z rozvratu, který nastal po kolapsu Bear Stearns, byl pravým důvodem na jejich záchranu.[92]

Vláda Spojených států, která tradičně uplatňuje liberální hospodářskou politiku, se tak po dlouhých letech odhodlala v zájmu zabránění rozvratu hospodářství poskytnout státní podporu soukromému finančnímu sektoru. Poté, co se finanční krize stala globální a pronikla do celé hospodářské soustavy, se k hospodářským zásahům uchýlila i Evropská unie a další státy, čímž v podstatě došlo k pozastavení platnosti dohod, na kterých stojí Evropská unie a k omezení či vyloučení institutů, které tvoří pilíře evropské integrace. Hospodářská soutěž, do které podle evropských dohod nemohou státy zasahovat (kromě stanovených výjimek), byla deformovaná masivním poskytováním podpůrných programů zaměřených na zachování zaměstnanosti, resp. na udržení určité úrovně poptávky jednotlivým odvětvím ekonomiky či konkrétním podnikatelům. Příkladem takového přístupu je zavádění tzv. šrotovného v automobilovém průmyslu, které mělo zajistit určitou úroveň spotřebitelské poptávky po autech[93] a které poskytovaly jednotlivé vlády nekoordinovaně či dokonce s omezením pouze pro národní producenty. Zásahy států do ekonomiky v zájmu ochrany ekonomiky před dopady hospodářské krize či v zájmu podněcování hospodářského rozvoje vyvolaly zájem ekonomické i právní teorie o úloze práva v hospodářské sféře.

Na roli státu v ekonomice se uplatňuje několik různých přístupů:

1.    Liberální přístup, který je založen na tom, že stát má být jen v minimální míře angažován v hospodářské sféře. Takový přístup je založen na přísných pravidlech bankrotového práva, v jejichž důsledku dochází k poměrně rychlé eliminaci nevhodných subjektů z hospodářské sféry. Minimalizace státních nebo jiných veřejných subvencí, minimalizace přerozdělovacích procesů a přeměna státních podniků na korporace, ve kterých již stát není jediným nebo rozhodujícím činitelem. Při uplatňování tohoto liberálního přístupu se v poslední době zdůrazňuje změna vztahů mezi veřejným a soukromým sektorem, přičemž za optimální považuje vytvoření partnerského vztahu mezi privátním a veřejným sektorem. Je nutná transparentnost a otevřenost v rozhodovacích procesech v hospodářské sféře, která by měla garantovat vzájemnou důvěru hospodářských subjektů.

2.    Přístup založený na tom, že stát by měl plnit především sociální funkce, přičemž se vychází z myšlenky, že ekonomický rozvoj umožňuje, aby sociální jistoty staly dostupné v určité míře každému. Tento přístup státu k hospodářské sféře je však v poslední době kritizován, a to zejména těmito argumenty: zaměstnanci, kteří mají nižší příjmy, nejsou dostatečně podněcováni k vyšším výkonům, protože se spoléhají na štědrý sociální systém, sociální politika a její složky, zejména sociální pojištění či dávky v nezaměstnanosti odčerpávají velké společenské zdroje a tím omezují ekonomický růst, vysoký podíl sociálních výdajů na hrubém domácím produktu negativně ovlivňuje produktivitu práce a konkurenceschopnost na světových trzích. Spolu s dalšími faktory např. nízký přirozený přírůstek obyvatelstva, prodlužování průměrné délky života vedou tyto skutečnosti k potřebě korigování této politiky.

3.    Další přístup je charakterizován tím, že silným rozvojovým stimulem ekonomiky není jen trh nebo koherentní působení státu. Vedle těchto faktorů působí jako rozvojový faktor i silné korporace, které vytvářejí rozsáhlé sítě.

4.    Přístup založený na přesvědčení, že stát má jen určité kapacitní možností působit v hospodářské sféře.

Jen pro ilustraci lze uvést pojetí této problematiky K. Engliše. Podle jeho názoru je postoj státu v každé hospodářské soustavě jiný. V důsledné individualisticko-kapitalistické soustavě se stát nemusí účastnit hospodářské aktivity, může však mít podniky (státní kapitalismus). Péče státu v hospodářském individualisticko-kapitalistickém pořádku je negativní. V důsledné kooperativě má podle K. Engliše stát vůči spotřebním ekonomikám stejnou funkci jako v kapitalismu ke všem ekonomikám. Stát zajišťuje výrobu ve svých závodech a potřebuje přinejmenším stejnou ochranu jako soukromý výrobce (např. ochranu před krádežemi, poškozováním a podobně). A v důsledném solidarismu je zase stát jediným hospodářem.[94]

Subsystém práva, které reguluje společenské vztahy v oblasti hospodářství, lze systemizovat i podle strukturování hospodářské politiky.

Podle teorie hospodářské politiky sestává hospodářská politika z dílčích hospodářských politik, mezi které patří:

a)      rozpočtová politika,

b)      měnová politika,

c)      zahraničně-obchodní politika,

d)     příjmová a důchodová politika,

e)      cenová politika,

f)       politika hospodářské soutěže,

g)      stabilizační politika,

h)      strukturální politika,

i)        politika trhu práce a zaměstnanosti,

j)        ekologická politika,

k)      vnější hospodářská politika.[95]

Úloha práva při realizaci hospodářské politiky

Právo patří mezi normové či normativní prostředky, resp. nástroje hospodářské politiky. Právo je samo jedním z nástrojů či prostředků hospodářské politiky, avšak je zároveň formou, kterou se vyjadřují jiné nástroje, např. ekonomické.

Z hlediska tradičního členění systému práva na soukromé právo a veřejné právo, má významnější pozici při realizaci hospodářské politiky veřejné právo. Podle dílčích hospodářských politik lze podle u nás převažujícího pojetí členění práva zařadit právní prostředky, jimiž se realizují celková politická opatření v rozpočtové a měnové politice do finančního práva, resp. daňového práva, v politice trhu práce a zaměstnanosti do pracovního práva, ekologické politice do práva životního prostředí (environmentálního práva) a podobně. Příjmová a důchodová politika, která zahrnuje ovlivňování celkové poptávky prostřednictvím regulace hladiny cen, mezd, platů, zisku, daní, odvodů, důchodů a podobně. Bude zahrnovat záběr finančního práva, daňového práva, práva sociálního zabezpečení, pracovního práva a podobně. Obdobně je tomu i ve stabilizační politice či strukturální politice. Vedle výše uvedených, dnes už ustálených subsystémů práva, které ingerují do hospodářské sféry, však zbývá ještě relativně široký okruh vztahů, které jsou regulovány správním právem či v širším pojetí obchodním právem nebo hospodářským právem. Jde o sféru právních vztahů při realizaci politiky hospodářské soutěže, podpory regionální politiky, vnější hospodářské politiky, cenové politiky a podobně.

Právo, včetně hospodářského práva, vystupuje ve dvou polohách:

1)      jako soubor norem, které plní regulační funkci v hospodářské sféře, tj. jako soubor norem, které regulují hospodářství, hospodářskou činnost,

2)      jako specifická forma, ve které jsou vyjádřeny jiné než právní nástroje, které působí, resp. kterými se působí na ekonomiku, na hospodářskou činnost.

Některé nástroje, kterými se provádí hospodářská politika, jsou dostatečně flexibilní a pomocí nich se dá dosáhnout téměř okamžitý účinek. Zatímco jiné nástroje se takovou flexibilitou nevyznačují a zpravidla existuje určitý časový posun mezi přijetím opatření (hospodářsko-politického rozhodnutí), jeho normativním vyjádřením, nabytím účinnosti normativního aktu (právní účinnosti) a skutečnou praktickou účinností, přičemž ani tato praktická účinnost zpravidla nenastane v určitém okamžiku v plném rozsahu, ale dochází k tomu postupně, přičemž není reálné očekávat, že praktická účinnost bude stoprocentní. Proces nabývání faktické účinnosti hospodářsko-politických opatření realizovaných normativně právními akty není jednoduché poznat.

Při přijímání hospodářsko-politických opatření je důležitým faktorem, který má vliv na účinnost těchto opatření, optimální úroveň normativní regulace. Optimální mírou normativní regulace lze rozumět stav, kdy z pohledu orgánů přijímajících regulační opatření existuje přesvědčení, že těmito opatřeními lze dosáhnout vytyčeného cíle, resp. z pohledu adresátů regulačních opatření existuje vědomost o tom, že požadavky vyplývající z těchto opatření jsou způsobilí splnit, resp. že v souladu s mantinely vyplývajícími z těchto opatření jsou způsobilí přijímat vlastní hospodářská rozhodnutí. Nad touto optimální mírou regulace (nad regulačním optimem) existuje hyperregulační sféra, jinak řečeno stav „neregulovanosti“, pod touto optimální sférou regulace existuje sféra nedostatečné regulace, jinak řečeno nedoregulovanosti. Ideálním výsledkem by mělo být dosažení regulačního optima. Lze však konstatovat, že optimální stav je v tomto případě stav okamžiku a že optimální regulace přestává být optimální, zastarává, a buď osciluje směrem na přeregulovanost, nebo na nedoregulovanost. Reálně však nedostatečná regulace nehrozí, protože je zřetelná tendence opačná, tj. stále více a stále podrobněji regulovat jednotlivé nástroje, kterými se realizují hospodářsko-politické cíle, a to s různými odůvodněními, např. v zájmu transparentnosti těchto opatření, v zájmu právní jistoty, v zájmu boje proti korupci a podobně. Reálně tedy hrozí hyperregulace, regulace i vztahů dosud neregulovaných, resp. přesnější regulace už regulovaných vztahů, při které dochází k omezení diskrečního práva orgánů aplikujících tato opatření. I když v poslední době lze zaznamenat několik záměrů omezit nebo zastavit další růst míry regulovanosti, např. podle záměru přijatého i v orgánech EU, ES známého jako systém 1 – 1,[96] to znamená, že přijetí jednoho nového regulačního aktu je podmíněno zrušením alespoň jednoho normativního regulačního aktu.[97] Jak vyplývá z analýzy podnikatelského prostředí zpracované u nás Republikovou unií zaměstnavatelů a Podnikatelskou aliancí Slovenska ve spolupráci s vládou ČR převažuje i u nás představa, že množství regulačních opatření je neúměrně vysoké a že je pro podnikatele problematické postupovat v souladu s těmito regulačními opatřeními.[98] Na první pohled se takový přístup zdá příliš matematický, nevhodný na tak složitý organismus, jakým je ekonomika a právní úpravy hospodářských vztahů, avšak jako princip je nepochybně takový přístup plně odůvodněný a také prakticky realizovatelný. Dokonce se v souvislosti s principem 1 – 1 začíná používat výraz „skutečná změna legislativní kultury vlády“. Změna regulační kultury vlády by měla spočívat kromě přísného posouzení otázky, zda je nová regulace skutečně potřebná, a pouze pokud na tuto otázku je dána kladná odpověď, může následovat druhá otázka, jaká jiná regulace by měla být vypuštěna. S tím souvisí i pravidelné a komplexní hodnocení účinnosti přijatých normativních aktů, resp. regulačních opatření, přičemž na základě těchto posouzení by pak neúčinné regulační opatření měly být vypuštěny. Cílem je tedy postupně rušit nepotřebná regulační opatření, tedy postupně snižovat míru regulace, tedy deregulovat.

Hospodářské právo a hospodářská politika

Hospodářské právo se často spojuje s tzv. státním intervencionismem, státním zasahováním do ekonomiky. Dnes by bylo správnější hovořit už nejen o státním intervencionismu, ale o intervencionismu veřejných orgánů (orgánů veřejné moci) do hospodářské sféry, do hospodářství. Situace se komplikuje – jak uvádí C. Kosikowski vůči zemím, jež jsou členy mezinárodních organizací, které si kladou za cíl nejen hospodářskou spolupráci, ale které vytvářejí vnitřní trh a přijímají jednotná pravidla chování na tomto trhu. Takový charakter má i Evropská unie, a proto je na místě otázka, zda existuje unijní intervencionismus do hospodářství, a pokud ano, jak ovlivňuje obsah a formy intervencionismu členských států do jejich hospodářství.[99] Podle C. Kosikowského existuje unijní intervencionismus do hospodářství, který se odvíjí od Smlouvy o Evropské unii a Smlouvy o fungování Evropské unie. Státní intervencionismus ve státech, které jsou členy unie, a které neztrácejí svrchovanost v oblasti státního intervencionismu, se realizuje v těch sférách hospodářství, jejichž kompetence patří členským státům a nezasahuje do sfér, v nichž jsou kompetence vyhrazeny EU.[100]

Veřejné hospodářské právo je pak pojaté jako právo aplikovatelné na intervence veřejných osob (veřejnoprávních subjektů) do hospodářství a na orgány, které tyto intervence uskutečňují a nakonec zjednodušeně řečeno, je to právo veřejných intervencí do ekonomických záležitostí.[101] Zformování veřejného hospodářského práva odůvodňuje J. P. Colson rozvojem tržní činnosti (tržního hospodářství), potřebou právně upravit tuto sféru. Podle uvedeného autora veřejné hospodářské právo nereguluje veškeré činnosti mající ekonomický dopad, ale pouze ty, které dávají najevo přítomnost veřejné moci, což znamená, že aktivity veřejné moci jsou podřízeny právním pravidlům, i když se někdy odlišují od těch pravidel, které se aplikují na soukromoprávní subjekty.[102]

Z tohoto hlediska se hospodářské právo vytváří z podnětu státu či dnes obecněji orgánů veřejné moci, kterou realizují v zájmu vyhovění hospodářsko-politických koncepcí, cílů, představ či záměrů a zájmů v převážné části veřejných, např. v zájmu hospodářského rozvoje státu jako celku i jednotlivých regionů, v zájmu rozvoje určitých hospodářských odvětví, v zájmu zvýšení či alespoň zachování zaměstnanosti, zabezpečení zdravých životních podmínek, v zájmu ochrany majetku, v zájmu obrany státu a podobně.

Hospodářské právo však může být vytvářeno i z podnětu (iniciativy) samotných obchodníků, podnikatelů, kteří sami nedokážou garantovat (zajistit) jasná pravidla obchodování a dosáhnout dodržování těchto pravidel, případně se nedokážou dostatečně účinně bránit proti nepřípustným, nekalým podvodným a jiným praktikám a nedokážou se také účinně bránit před pronikáním silnějších zahraničních či nadnárodních podnikatelských subjektů. Iniciativa obchodníků, podnikatelů orientovaná na stanovení jasných pravidel v hospodářské sféře může být vyvolána i tím, že podnikatelé (obchodníci) se obávají zneužití možnosti zasahování veřejné moci do sféry ekonomiky, obávají se uplatňování ingerence orgánů veřejné moci diferencovaně vůči jednotlivým podnikatelům (obchodníkům), tedy obávají se diskriminace. Diskriminace (případně zneužití práva) by měla být eliminována, případně alespoň omezena například spřesněním pravidel provádění ingerence nebo stanovením (úpravou) právních prostředků obrany proti takovým zásahům. Na tomto místě je však třeba poukázat na skutečnost, že podnikatelé někdy usilují o deregulaci, o zrušení některých omezení podnikání, a tedy vlastně o redukci stávajícího souboru norem patřících do hospodářského práva.

Hospodářské právo může být vytvářeno i z iniciativy spotřebitelů, zákazníků, resp. spíše z iniciativy jejich asociací či sdružení, v zájmu jejich ochrany před zneužitím svobody podnikání.

Vývoj hospodářského práva je spojen (provázán) s vývojem státního intervencionismu. K zásahu (zasahování) ze strany státu a jiných veřejnoprávních instituci do hospodářské sféry začalo docházet v období prvních hospodářských krizí, které nebyl schopen trh překonat svou vnitřní silou, tedy v období, kdy se začaly ukazovat problémy fungování tržního systému a kdy stát či jiné veřejnoprávní instituce z různých důvodů, např. z důvodu nutnosti zajistit základní životní potřeby obyvatelstva, v zájmu zajištění obranyschopnosti státu či z obav před sociálními nepokoji, usilovaly takovými intervencemi o překonání těchto krizových situací a o obnovení řádného fungování hospodářského systému. Hospodářský intervencionismus ze strany států byl realizován i v dobách poválečné obnovy, kdy státy, zejména ty, které ve válce neuspěly, usilovaly o obnovení hospodářství a konsolidaci hospodářských poměrů. Na překonání uváděných krizových jevů či situaci byla přijímána různá opatření, z nichž nejvýznamnější byly přijímány ve formě zákonů či jiných obecně závazných normativních právních aktů. I tímto je možné zdůvodnit zvýšený zájem právní a ekonomické teorie o poznání možností práva při překonávání hospodářské krize, která vypukla na podzim v roce 2008.

Významný zlom při formování koncepcí hospodářského práva představuje zformování moderní hospodářské politiky jako samostatné vědecké disciplíny v polovině 30. let 20. století.

Dnešní ekonomická teorie se shoduje na tom, že za rozhodující faktor zrodu moderní hospodářské politiky považuje učení J. M. Keynese publikované v práci „Obecná teorie zaměstnanosti, úroků a peněz“, která byla vydána v roce 1936.

Ve francouzské literatuře, ale nejen ve francouzské, se poukazuje na potřebu rozlišovat mezi hospodářským právem jako strukturální částí systému práva a právem hospodářství. Např. A. de Laubadére a P. Delvolvé pojímají hospodářské právo jako právo aplikovatelné na všechny předměty (matière), které patří do pojmu hospodářství a podle této definice hospodářské právo zahrnuje všechny části soukromého a veřejného práva, které se týkají ekonomiky, je tedy právem hospodářství. Taková terminologická dualita je ve francouzštině vyjádřena výrazem droit de l'economie (právo hospodářství) oproti výrazu droit économique, v italštině dirito del Economia oproti dirito economico, v němčině Oekonomischesrecht oproti Wirtschaftsrecht.

Hospodářství je však složitý fenomén zahrnující jak makroekonomickou, tak mikroekonomickou sféru. Právní normy, které se týkají ekonomiky a regulují hospodářství, budou tak normy, které regulují vztahy v makroekonomické sféře i normy, které regulují vztahy v mikroekonomické rovině.

V pojetí hospodářského práva veřejného jako součásti veřejného práva lze rozlišit dvě základní koncepce, a to koncepci hospodářského práva jako nesamostatná součást především správního práva a koncepci hospodářského práva jako samostatné součásti či oblasti práva. Pro oba přístupy je společné, že zdůrazňují existenci souboru norem regulujících společenské vztahy, které se realizují při hospodářské činnosti.

Pojmu hospodářské právo pak odpovídají výrazy: Wirtschaftrecht v němčině, droit Economique, případně droit des affaires ve francouzštině, případně economic law v angličtině či Prawo Gospodarczy Publiczne v polštině.

Takto pojaté ekonomické právo veřejné jako soubor norem veřejného práva regulujících ekonomické vztahy, resp. vztahy v hospodářské sféře, je však obsahově podmíněno ekonomickým systémem, ekonomickou soustavou, která má určující vliv na toto právo. Podle toho pak musíme zásadně diferencovat mezi hospodářským právem, které reguluje hospodářskou činnost v podmínkách tržního hospodářství od hospodářského práva, které reguluje hospodářskou činnost v podmínkách hospodářství založeného na souběžně závazném plánování, na administrativním rozhodování o hospodářských záležitostech a na existenci dodavatelsko-odběratelských vztahů (tj. takový typ ekonomiky, který byl uplatňován ve východoevropských zemích od konce 40. let 20. století až přibližně do roku 1990).

Pojem hospodářského práva je jednotlivými autory vysvětlován různě. A. de Laubadere, a P. Delvolvé např. charakterizují hospodářské právo takto: „Hospodářské právo je více než křižovatka, je to právo, které seskupuje kapitoly veřejného práva a soukromého práva, resp. právo týkající se ekonomických předmětů, které je charakterizované nejen objekty, na které se zaměřuje, ale i svým obsahem, tj. originalitou, specifičností svých pravidel“.[103] Podle jiného francouzského autora G. Farjat „hospodářské právo je právo koncentrace a kolektivizace výrobních statků a organizace hospodářství veřejnou nebo soukromou mocí“.[104] Originální přístup k vymezení hospodářského práva uplatnil R. Sávy, podle něhož je hospodářské právo souborem pravidel vedoucích k zajištění rovnováhy mezi partikulárními zájmy soukromých nebo veřejných ekonomických subjektů a obecnými ekonomickými zájmy.[105] Podle definice M. Mamojka a P. Kubíčka „hospodářské právo představuje samostatné právní odvětví upravující společenské vztahy vznikající v procesu podnikatelské a hospodářské činnosti podnikatelských subjektů státem a při výkonu vlastnických oprávnění a povinností státu státními organizacemi.“[106] Podle C. Kosikowskeho lze hospodářské právo charakterizovat jako: „formu normativní regulované přípustnosti vlivu státu ve sféře hospodářských vztahů“. Veřejné hospodářské právo se tak stává garancí, že státní intervencionismus a formy jeho realizace nebudou jiné než definované právem. V tomto smyslu se podle C. Kosikowského stane hospodářské právo pro hospodářské subjekty potřebnější než pro samotný stát. Veřejné hospodářské právo je tedy výrazem uplatnění moci státu v ekonomice. Odráží regulativy státu vůči ekonomice, které jsou vyjádřeny formou právních norem, stát v nich definuje okruh svého hospodářského dopadu a jeho právní formy.[107]

Hospodářské právo lze tedy definovat jako soubor právních norem obsažených v normativních právních aktech veřejnoprávní povahy upravujících (regulujících) nástroje a metody zásahů státu a jiných veřejnoprávních subjektů do ekonomiky na makroekonomické úrovni i do fungování podnikatelských subjektů a do obchodních vztahů mezi těmito subjekty, tedy na mikroekonomické úrovni. Takto pojaté hospodářské právo představuje samostatné odvětví práva, přičemž hospodářské právo má úzké vazby na další součásti systému práva, jejichž regulačním záběrem je sféra ekonomiky (ekonomická sféra), a to jak veřejnoprávních, tak i soukromoprávních. Rozlišovat hospodářské právo na část regulující nástroje a metody ingerence státu a samosprávných orgánů do ekonomiky (tedy na makroekonomickou úroveň) a na část regulující ingerence státu a jiných orgánů veřejné moci do fungování podnikatelských subjektů a do jejich obchodních vztahů je opodstatněné, zejména z toho důvodu, že cíle této ingerence jsou odlišné. Zatímco ingerence na makroekonomické úrovni má za cíl s využitím možností právní úpravy zajistit fungování hospodářství státu jako celku, tak regulace na mikroekonomické úrovni má za cíl zajistit transparentnost podnikání a regulérnost soupeření podnikatelských subjektů, jakož i potřebnou míru jistoty v obchodních vztazích. Ingerence veřejné moci do podnikání se může realizovat normativními akty, kterými se mění podmínky, resp. pravidla realizace určitých podnikatelských aktivit, nebo individuální formou, kdy orgány veřejné moci vydáváním individuálních právních aktů působí na konkrétního podnikatele.

Nástroje, které se v hospodářském právu uplatňují při regulaci ekonomických vztahů (procesů), resp. kterými dochází k intervenci do sféry ekonomiky lze rozčlenit podle více kritérií. A. de Laubadére a P. Delvolvé rozlišují intervence na globální, odvětvové, partikulární, přičemž globální mají dopad na hospodářství jako celek, odvětvové intervence působí na určité odvětví hospodářství a partikulárními intervencemi se řeší konkrétní hospodářská situace, resp. týkají se konkrétního podniku. Dále je rozlišují na přímé a nepřímé, přičemž přímými intervencemi se působí bezprostředně na konkrétní subjekt (vztah), např. uložením nějakého zákazu nebo konkrétní povinnosti a nepřímé mají např. ekonomickými nástroji motivovat konkrétní subjekty k žádoucímu chování. Dalším členěním je členění intervenčních opatření na jednostranné, které jsou realizovány rozhodnutím státu nebo jiného veřejného orgánu, a taková intervenční opatření, která se provádějí na základě dohody mezi státem (jinými orgány veřejné moci) a konkrétním subjektem – např. smlouvy o výkonu ve veřejném zájmu. Nakonec podle uvedených autorů je namístě rozlišovat mezi intervenčními opatřeními, která jsou adresována subjektům soukromého práva a která jsou adresována vůči veřejnému ekonomickému sektoru.[108]

zpět na obsah | TOC

4.kapitola - Státní regulace podnikatelských subjektů jako nástroje řízení ekonomiky[109]

Při pohledu na vztah ekonomiky a práva jasně vyvstává otázka, jak definovat něco tak obecného a složitého jako hospodářství ve vztahu k jeho základnímu regulačnímu systému – právu.

Víme, že hospodářství je systémem vzájemných vztahů ekonomických činností prostřednictvím různých ekonomických prostředků v rámci určitého hospodářského prostoru. Tímto prostorem je i stát. Činnost subjektů v tomto prostoru má přímý vliv na takové faktory, jakými jsou dělba a specifikace práce, rozdělování a přerozdělování výsledků činorodého procesu, tedy hmotných i nehmotných statků, nakládání s takto vytvořenými hodnotami atd. Tyto činitele můžeme vnímat jak v užším, tak i v mnohem rozsáhlejším měřítku, čímž se nám vytváří kategorie národního hospodářství. Z tohoto pohledu se jeví pojem národního hospodářství jako vyjádření souhrnu činností, statků a procesů, které jsou pod tímto pojmem subsumované, a které by jakoby vlastnicky patřily nám všem – občanům daného státu. Cítíme se tedy být součástí celku a snažíme se v rámci mezí, které nám ukládá zákon, vytvářet statky k zajištění našich základních primárních, ale i sekundárních potřeb.

Právo? Regulace? Zákonné normy? Hospodářství vytvářející ekonomiku státu a fungující na principu působení neviditelné ruky trhu a vzájemné konkurence jednotlivých subjektů potřebuje být regulováno, potřebuje intervence státu? V první řadě je třeba si uvědomit, že stát je právě tím subjektem, kterému má nejvíce „ležet na srdci“ efektivita a růst ekonomiky. Koná tak zejména s ohledem na zajištění svých příjmů, fungování a následně potřeb svých občanů. To je hlavní úkol a postavení státu v této oblasti, která by se určitě neobešla bez účinné regulace právními normami. V tomto případě jednoznačně platí, že pokud by neexistovaly alespoň základní „mantinely“, které ohraničují řízení všech subjektů hospodářského prostoru, platí stále to staré „Člověk je člověku vlkem“ (T. Hobbes) a znamenalo by to v podstatě znefunkčnění celého systému. Potřeba regulace ekonomiky prostřednictvím právních norem je bez pochybností. Otázkou zůstává, do jaké míry.

Už delší dobu zaměstnává celý svět, téměř všechny ekonomy a ekonomické analytiky a špičkové obchodníky hospodářská krize či s ní úzce související finanční krize. V této situaci je oslaben hlas těch, kteří se vždy zasazovali o princip minimálních zásahů státu do fungování trhu, hospodářství. Důvod je jasný. Selhaly zásady poctivého obchodního styku, selhala morálka lidí, kteří mají na prvním místě ne hodnoty, ne poctivost a všeobecnou prosperitu, ale jen a jen vlastní prospěch. Není to až tak nepochopitelné a je přímo až velmi časté. Všimnout si můžeme případu, kdy si desítky let americký finančník Bernard Madoff užíval jako král, domy v centru New Yorku, na slunné Floridě či pohádkové francouzské Riviéře, kam se mohl přepravit dvěma vlastními letadly. Královsky si žili i mnozí jeho klienti. Vždyť kdo by pohrdl jedenáctiprocentním ročním výnosem? V prosinci loňského roku se vše změnilo. Bublina praskla. Madoffovy dřívější finanční operace byly pyramidou, která připravila možná až tři miliony klientů o více než 50 miliard dolarů (36 miliard eur). Jde o největší finanční podvod v dějinách, který má na svědomí pouze jedna osoba. Téměř padesát let ležel Bernardu Madoffovi svět u nohou, všichni ve finančním světě obdivovali jeho mysteriózní metodu zhodnocování peněz. Přitom nešlo o nic jiného než o pěkně zabalenou lež, důvtip při přesvědčování investorů a přílišnou důvěřivost jeho klientů. Investiční firmu, která měla obchodovat s cennými papíry Bernard L. Maddoff Investement Securities založil dnes 70letý podvodník v roce 1960. Šéfoval jí až do 11. prosince loňského roku, kdy ho v poutech odvedla FBI.

Přestože zdefraudoval 36 miliard eur, což je asi 2,5 násobku celého slovenského státního rozpočtu, byl propuštěn do domácího vězení na kauci 10 milionů dolarů. Vlastně to byly jen drobky z jeho majetku, který se brzy také stane minulostí. Finančník dlouho unikal kontrolním a regulačním orgánům. A to přesto, že Komise pro burzy cenných papírů ho vyšetřovala nejméně osmkrát. Obzvlášť ironicky vyznívá jeho vyjádření na odborné konferenci v roce 2007, o kterém informoval Reuters. „Porušovat zákony v současném regulačním prostředí je nemožné,“ prohlašoval. Ptám se, nemožné? Inu, jak máme možnost vidět, asi ani ne. Pokud jeden člověk dokáže způsobit tak velkou škodu, pak je úplně opodstatněné místo státu a práva jako základního regulátoru, který má za úkol zajistit, aby ti, kteří chtějí podnikat podvodným způsobem, tedy způsobem v rozporu s právem a základními zájmy státu, takovým způsobem jednat nemohli. To, že je nyní vyšetřován a hrozí mu trest, je právě ta druhá stránka věci a tou je ochranná funkce práva, státu.

Z pohledu zásahů státu do fungování trhu a jeho postavení v ekonomice existují dvě základní myšlenkové linie. Anglo-americký směr (anglosaský model) tvorby a aplikace hospodářské politiky prosazuje snahu rychle reagovat na výkyvy hospodářského vývoje, které se projevují na makroekonomické úrovni. Stabilita ekonomiky a společnosti se zajišťuje státem prostřednictvím vhodných opatření (nástrojů) a časových lhůt. Tento model je teoretickou abstrakcí ekonomického svobodného trhu (Laissez-faire), v níž se hlavně intervence do ekonomiky omezují na opatrnou fiskální, rozpočtovou a monetární politiku a individuální svobody mají prioritu před kolektivní činností.

Liberalismus vyrovnává individuální svobodu, přičemž zdůrazňuje význam vlastnických práv při formování vlastnických pravidel tržního systému. Základem modelu je atomizovaná společnost organizovaná kolem jednotlivců (resp. jejich skupin) se společnými zájmy:

·         politika privatizace, deregulace,

·         pružnost trhu práce, konkurence mezi firmami a dalšími ekonomickými subjekty.

Navzdory vysoce konkurenčnímu prostředí má tento model základnu v USA a americké společnosti mají vedoucí úlohu ve světové ekonomice (General Motors, Microsoft, Coca-Cola, Boeing ...). Anglosaský model produkuje větší důchodovou nerovnost, ale je schopen vytvářet lepší podmínky pro dosažení udržitelného růstu.[110]

Z výše uvedeného jasně vyplývá, že samotný systém bez účinné a efektivní právní úpravy bychom asi ani nenazývali systémem, ale spíše chaosem. Zda je míru regulace třeba redukovat na minimum, případně vyčlenit oblasti, ve kterých je regulace nepřípustná, je jedním z řešení. Myslíme si však, že vyčlenění takových oblastí by bylo prakticky asi jen těžko realizovatelné. Důvodem je až přílišná provázanost a vzájemná spjatost prvků tvořících trh a ekonomiku jako takovou. Jak je již výše zmíněno, z důvodu současné nelehké a nelichotivé situace způsobené krizí je možno třeba přehodnotit současný stav rozsahu regulace ze strany státu a vytvořit koncepci pro možný účinnější právní rámec regulace ze strany státu. Opírat se při tom určitě bude třeba o fakta odborníků na stav ekonomiky a na jejich názor ohledně vůle zákonodárce a jeho zákonodárné iniciativy.

Základní regulační silou státu v tomto období je kontrola subjektů vstupujících na trh a ovlivňujících ekonomické chování jiných subjektů svou konkurenční, podnikatelskou a jinou činností. Zásady poctivého obchodního styku v návaznosti na obchodní zvyklosti jsou z pohledu zákonodárce základní regulační systém překračující hranice jednotlivých států a omezující „volný prostor“ jednotlivých subjektů, kteří se jim nabízí při obchodování. Vytváří se tak povinnost být vázáni všeobecně uznávanými normami chování, které jsou akceptovány širokou obchodní veřejností a které přispívají ke zvyšování objemu obchodů.[111] Tyto normy však nemají a ani by neměly mít místo jen v regulaci ekonomických aktivit (obchodů) bez jejich zakomponování do právních norem. Právě oni mají být základním determinantem při úvahách nad dodatečnou regulací ze strany státu z důvodu směřování legislativního záměru cestou, která je konformní s názory široké veřejnosti.

Dalším způsobem kontroly jednotlivých subjektů je jejich povinnost registrace v různých registrech a evidencích. Tato povinnost vyplývá zejména ze skutečnosti, že stát musí nutně působení subjektů regulovat, kontrolovat dodržování povinností ukládaných zákonem a samozřejmě z výsledků jejich činnosti i „naplňovat“ státní rozpočet, neboť tyto subjekty jsou podnikateli, které podnikají za účelem dosahování zisku, který se pak v podobě daní či poplatků „očišťuje“ a odvádí státu. Tyto prostředky by se daly teoreticky považovat za „poplatek, který platí všichni ti, kteří využívají hospodářský prostor na dosahování svých zisků“. Tento prostor a podmínky pro podnikání ale musí vytvářet a regulovat i stát, z čehož jasně vyplývá potřeba z něčeho takové aktivity financovat.[112]

Subjekty, které lze považovat za podnikatele a zároveň podléhající registraci upravuje Obchodní zákoník (ObchZ) v § 2 odst. 2 následovně:

a)      osoba zapsaná v obchodním rejstříku,

b)      osoba, která podniká na základě živnostenského oprávnění,

c)      osoba, která podniká na základě jiného než živnostenského oprávnění podle zvláštních předpisů (svobodná povolání),

d)     fyzická osoba, která provozuje zemědělskou výrobu a je zapsána do evidence podle zvláštního předpisu.

Zápis do obchodního rejstříku (OR) se řídí právní úpravou zákona č. 530/2003 Z. z. o obchodním rejstříku ve znění pozdějších předpisů, který definuje pojem obchodního rejstříku, jakož i subjekty povinně se do něj zapisující, zapisované údaje atd. OR je veřejný seznam. To znamená, že jeho funkce je namířena i ve prospěch jiných subjektů odlišných od státu. Tímto způsobem mohou ostatní podnikatelské subjekty získat informace o svém potenciálním smluvním či obchodním partnerovi, a to na základě např. řádné, příp. mimořádné nebo konsolidované účetní závěrky, o jejíž výpis nebo nahlédnutí je možné po zaplacení soudního poplatku požádat na příslušném rejstříkového soudu. Z ní získává informace o aktuální finanční „kondici“ daného podnikatele, a tedy i to, zda bude jeho hospodaření zárukou pro bezproblémové plnění svých, ať už peněžních, případně jiných pohledávek. Význam to má např. i v případě smlouvy o zprostředkování, kdy podle § 649 odst. 1 je zprostředkovatel povinen nenavrhovat zájemci uzavření smlouvy osobou, o které ví nebo musí vědět, že je důvodná pochybnost, že svůj závazek nesplní. Jednou z možností, jak zjistit vhodnost navrhovaného smluvního partnera, je i prostřednictvím informací poskytovaných OR o účetních závěrkách jednotlivých subjektů. Zde je zcela na místě sankce ze strany ObchZ, kdy ve smyslu § 68 odst. 6 písm. f) jestliže „si společnost nesplnila povinnost uložit do sbírky listin individuální účetní závěrku za nejméně dvě účetní období následující po sobě“, soud na návrh státního orgánu, osoby, která osvědčí právní zájem, nebo i z vlastního podnětu, rozhodne o zrušení společnosti. Pro zájemce o obchodní spolupráci se společností by mělo být výstrahou už první neuložení účetní závěrky do sbírky listin, protože rok v podnikatelském a konkurenčním prostředí je dostatečně dlouhá doba na to, aby se v době nepříznivé finanční situace společnost snažila o podvodné jednání.

Podrobnou úpravu zápisů do OR obsahuje § 27 ObchZ a zákon o obchodním rejstříku. Do obchodního rejstříku se zapisují obchodní společnosti, družstva, jiné právnické osoby, o nichž to stanoví zvláštní zákon (může jít např. o Fond národního majetku, Fond pojištění vkladů, Slovenský pozemkový fond atd.), právnické osoby založené podle práva Evropských společenství (jde o evropské hospodářské zájmové sdružení, evropskou akciovou společnost a evropské družstvo), podniky a organizační složky podniků zahraničních osob, odštěpné závody a jiné organizační složky podniků, pokud tak stanoví zvláštní zákon. Z uvedeného vyplývá, že do obchodního rejstříku nelze zapsat „libovolný“ údaj, jehož zápis do obchodního rejstříku navrhovatel požaduje. Rovněž není možné ukládat „libovolné“ listiny do sbírky listin. S přihlédnutím k uvedené skutečnosti jsou strukturovány i formuláře k podávání návrhů na zápis do obchodního rejstříku, které obsahují pouze kolonky pro zápis těch údajů, jejichž zápis právní úprava předvídá a které lze do obchodního rejstříku zapsat na základě návrhu podaného navrhovatelem.

Zápis údajů do obchodního rejstříku podle § 6 odst. 1 zákona o obchodním rejstříku není řízením podle občanského soudního řádu (OSP),[113] ale spadá jako úkon soudu pod jinou činnost soudu podle sedmé části OSP. Návrh na zápis údajů do OR v tomto smyslu nelze posuzovat jako návrh na zahájení občanského soudního řízení, ale jako návrh na provedení úkonu rejstříkovým soudem. Rovněž nelze odmítnutí provedení zápisu do OR posuzovat jako odmítnutí návrhu na zahájení řízení v občanském soudním řízení, ale jako odmítnutí provedení úkonu. Podání návrhů na zápis se v současnosti podávají na přesně stanoveném formuláři vyhláškou.[114] Případně je možné tento formulář získat i na internetové stránce obchodního rejstříku či ministerstva spravedlnosti. Tyto formuláře jsou soudy povinny respektovat a zároveň sjednocují, zpřehledňují a v konečném důsledku urychlují řízení o zápisu. Registrace, která ve své podstatné části představuje formální přezkoumání návrhu na zápis podaného na předepsaném tiskopise a listin, které je třeba k návrhu přiložit, může skončit i odmítnutím provedení navrhovaného úkonu. V takovém případě má navrhovatel zákonem garantovanou možnost podat námitky proti odmítnutí provedení zápisu. Řízení o námitkách proti odmítnutí provedení zápisu upravené v § 200B OSP je nově upraveným řízením před rejstříkovým soudem. Postup v řízení o námitkách podle § 200B odst. 5 OSP kromě jiného umožňuje, aby navrhovatel spolu s námitkami proti odmítnutí provedení zápisu ještě ve lhůtě pro jejich podání, odstranil všechny nedostatky návrhu na zápis a přiložených listin, které vedly k odmítnutí provedení zápisu vyšším soudním úředníkem. Z praktického hlediska jde zejména o zjednodušení řešení situací a urychlení registrace v případech, ve kterých bylo provedení zápisu odmítnuto z takového důvodu, který lze jednoduše odstranit ještě v patnáctidenní lhůtě pro podání námitek.[115]

Vzhledem k rozmanitému charakteru důvodů, které mohou vést k odmítnutí provedení zápisu, platná právní úprava v důsledku všeobecně zvolených formulací nepředepisuje přesný a jednoznačný postup na to, jakým způsobem se mají odstraňovat nedostatky návrhu na zápis. Tím právní úprava v zásadě navrhovateli poskytuje dostatečně široký prostor pro to, aby odstraňoval nedostatky původně podaného návrhu na zápis a jeho listin jakýmkoli způsobem, který by zohledňoval charakter vady v jeho podání a který by vůči rejstříkovému soudu dostatečně jednoznačným způsobem indikoval, že navrhovatel současně s podáním námitek např. dokládá listinu, kterou opomenul přiložit, opravuje v návrhu údaj, který předtím nesprávně vyplnil atd. Protože citované ustanovení § 200B odst. 5 OSP v této souvislosti neobsahuje žádnou další podrobnější úpravu, vycházejíce z výše uvedených základních principů řízení lze usuzovat, že pokud je úkon navrhovatele směřující k odstranění vady popsaný v námitkách nebo vykonán spolu s námitkami (zaplacení soudního poplatku, doložení listiny) dostatečně určitý a jednoznačný ve vztahu k odstranění vady původně podaného návrhu, lze na základě takto „opraveného“ nebo „doplněného“ návrhu bez dalšího provést zápis a od navrhovatele není třeba požadovat opětovné „zopakování“ původního úkonu (tzn. opětovné vyplňování, ověřování a podávání celého formuláře), které by uvedený postup pouze bezdůvodně ztížilo a zpomalilo.

V souvislosti s požadavkem flexibility zákonodárce také umožňuje podávat návrhy na zápis do OR ve formě tzv. elektronického podání, tj. podání realizovaného elektronickými službami obchodního rejstříku dostupným prostřednictvím Ústředního portálu veřejné správy. Tento způsob je, můžeme říci, výhodný pro obě strany. Menší zátěž úředníků s listinnými podáními a samozřejmě mnohem rychlejší a jednodušší podání ze strany podnikatelských subjektů. Motivací k takovému jednání má být i 50% sleva z ceny poplatku v případě, že je celé podání uskutečněné v elektronické podobě. Novinkou při zápisech má být zápis prostřednictvím jediného kontaktního místa (JKM). Tato místa jsou zřizovaná zákonem.[116] Od 1. června 2010 tedy mohou předkladatelé podat návrh na zápis obchodní společnosti kromě možnosti tzv. osobního podání nebo elektronického podání, i prostřednictvím JKM. Úkoly JKM ve Slovenské republice vykonávají obvodní úřady a jejich obory živnostenského podnikání. Zřízením JKM byl sledován a naplněn zájem na snížení transakčních nákladů při přístupu k výkonu podnikatelské činnosti, resp. jiné výdělečné činnosti. Ve vztahu k návrhu na zápis podávaném prostřednictvím JKM do obchodního rejstříku je důležité uvést, že jde o možnost pro navrhovatele, kterou mohou, ale nemusí využít s tím, že JKM je zmocněné jen na doručení návrhu na zápis příslušnému rejstříkovému soudu a na doplnění identifikačního čísla.[117] Další nevýhodou takového podání je skutečnost, že výše uvedená sleva se na daný druh podání nevztahuje.

Z pohledu rozsahu vydaných podnikatelských oprávnění můžeme říci „vede“ živnostenský rejstřík. V poslední době se z důvodu situace na našem trhu a stavu ekonomiky událo několik pozitivních změn i v zákoně upravujícím živnostenský rejstřík.[118] Kromě zřízení již výše zmíněného JKM na místech jednotlivých živnostenských úřadů se např. rozšířila působnost Živnostenského zákona (zz) o nové formy živností (zprostředkování zaměstnání za úhradu, vývoj, výroba a prodej zabezpečovacích systémů nebo poplachových systémů a systémů a zařízení umožňujících sledování pohybu a konání osoby v chráněném objektu, na chráněném místě nebo v jejich okolí, montáž plynových zařízení). Další změny, které přináší novela Žz[119] slouží především k usnadnění a podpoře podnikání, a to především u menších podnikatelů. Liberalizace podmínek podnikání, zjednodušení administrativy při vydávání živnostenského oprávnění, to jsou pojmy, se kterými zákonodárce definuje provedené změny, a to jako odpověď na základní požadavek ekonomických odborníků. Změn v uvedeném zákoně je více, ale mezi významnější bychom zařadili např. zrušení povolovacího právního režimu při získávání živnostenského oprávnění. Znamená to změnu v souvislosti s koncesí ve významu státního povolení k provozování vybraných živností.[120] Další významnější změnou je vydávání pouze jednoho dokladu o živnostenském oprávnění, ve kterém se už neuvádí pouze jeden předmět podnikání. Byla přijata zásada: „jeden doklad o živnostenském oprávnění – neomezený počet živností“ místo zásady „jeden doklad o živnostenském oprávnění – jedna živnost“, což znamená mimo jiné i zjednodušení administrativy i materiální stránky výkonu státní správy. Přijatá úprava vychází vstříc podnikatelské veřejnosti i tím, že zájemce o možnost pozastavení provozování živnosti už nežádá a živnostenský úřad už následně o žádosti nerozhoduje. To znamená, že podnikatel pouze oznámí místně příslušnému živnostenskému úřadu dvě důležité skutečnosti – den vzniku a den ukončení doby pozastavené živnosti, případně dobu určenou v měsících nebo letech na pozastavení živnosti. O výpis ze živnostenského rejstříku je možné požádat prakticky na kterémkoliv živnostenském úřadě, čímž se v tomto případě odstraňuje povinnost dodržovat místní příslušnost živnostenských úřadů. Novum v oblasti evidence provozovny je např. oprávnění živnostenského úřadu vymazat zrušenou provozovnu i na základě kontrolního zjištění, čímž se ve prospěch třetích osob zajistí aktualizace zapisovaných údajů a jejich důvěryhodnost.[121]

Specifičtější kategorií subjektů podnikajících ve smyslu ObchZ jsou i osoby, které podnikají na základě jiného než živnostenského oprávnění podle zvláštních předpisů. Tuto skupinu osob nazýváme jako svobodná povolání (SP). SP plní úkoly, které mají celospolečenský význam. Z toho důvodu pro ně zákonodárce nařizuje poměrně přísná pravidla. Týká se to především zdravotní péče o obyvatelstvo, právního a daňového poradenství, auditorství a podstatných částí stavebního plánování. V těchto oblastech je svoboda výběru a výkonu povolání částečně omezena, aby se v zájmu celé společnosti zajistil vysoký výkonový standard, co nejvyšší spolehlivost a dalekosáhlá profesionální nezávislost. Zatímco čistě publicistické, umělecké a některé ekonomicko-poradenské povolání lze provádět prakticky bez omezení. V rámci projektu Národní agentury pro rozvoj malého a středního podnikání[122] byl uskutečněn výzkum v oblasti realizace podnikatelské činnosti SP. Tento ukázal některé legislativní nedostatky. Zajímavé jsou zejména některé aspekty. Existují výhrady k samotné činnosti SP a to v tom smyslu, že provádět právní a daňové poradenství, resp. audit podniků, mohou jen právníci, notáři, daňoví poradci a auditoři. Základní činnosti při stavebním plánování a při architektonických návrzích jsou vyhrazeny pro architekty a stavební inženýry. Z našeho pohledu je ale tento stav vzhledem k potřebné specializaci a potřebě odbornosti žádoucí a nezastáváme názor, že by ho bylo nutné měnit. Souvisí to i s požadavkem ze strany např. žurnalistů, kteří namítají následující. Obzvlášť odpovědné profesionální činnosti, jako jsou právníci (studium právních věd), lékaři (studium medicíny a praktické vzdělávání formou atestací) vyžadují vysokou odbornou kompetenci. Výjimkou jsou např. povolání v oblasti umělecké, pedagogické a publicistické. Vysloveně chráněné jsou pro všeobecné dobro povolání, jako je notář, lékař, zvěrolékař, advokát atd., kde výkon těchto činností bez příslušného povolení a splnění předpokladů je trestným činem. Jiná povolání (i žurnalisté) nejsou chráněna. Povinnosti při provádění jednotlivých povolání jsou obsaženy v mnoha normách, které nejednou způsobují potíže v orientaci v těchto předpisech. Tyto normy jsou obsaženy v zákonech, stanovách profesionálních komor a svazů, přičemž počet těchto směrnic je poměrně velký a nepřehledný.

Při určitých skupinách povolání stát (zákonodárce) omezuje volnou konkurenci v cenotvorbě, a to s cílem zajistit kvalitu výkonu a nezávislost příslušníka SP. Toto se zajišťuje takovým způsobem, že se poplatky a honoráře stanovují podle poplatkových a honorářových řádů. Cílem tohoto omezení je ochrana objednatele, jakož i společenské zájmy (ochrana před nepřiměřenými cenami, zajištění transparentnosti nákladů pro občana). Tato pravidla platí u architektů, lékařů i právníků.

Závěrem by bylo možná vhodné připomenout zejména jednu věc. Právní regulace hospodářského prostoru by měla být natolik pružná a efektivní, aby byla skutečně schopná velmi promptně reagovat na potřeby trhu. Tento nemůže zůstat bez regulace, ale při rozsahu této regulace je velmi důležité neztratit „kontakt“ s odbornou veřejností v dané oblasti a zajistit tak dílčí, možná ne revoluční, ale přiměřené efektivní změny v současné legislativě.

zpět na obsah | TOC

II. ČÁST -  ASPEKTY PRÁVNÍ REGULACE EKONOMIKY

1. kapitola - Moderní typy organizačních struktur

1. Vymezení síťové organizace

Pojem „síťová organizace“ se zatím stále ještě neustálil, jeho vývoj stále probíhá a zatím pro něj akademická obec nemá jasnou, konzistentní a schválenou definici. Různí lidé připisují slovnímu spojení „síťová organizace“ různé významy. Jednoduchá definice sítě říká, že je to soubor vazeb, z nichž každá přímo či nepřímo spojuje každého člena skupiny se všemi ostatními členy skupiny. Síťová organizace taková ekonomická organizace, jejíž základem je dobrovolně vytvořená síť samostatných obchodních partnerů, kteří spolupracují bez vytvoření korporace. Na rozdíl od tradičních organizací lze síťové organizace popsat jako dočasná uspořádání nezávislých podnikatelských jednotek navzájem propojených prostřednictvím smluvních vztahů. Síť lze tedy charakterizovat jako koordinační mechanismus založený na silné důvěře, který spojuje nezávislé vlastníky zdrojů.

Na velice obecné úrovni lze organizační struktury dělit na mechanistické a organické. Mechanistické organizace se vyznačují rigidní strukturou s mnoha formálními pravidly a postupy, těsně propojenými subsystémy a přesně definovanou, centralizovanou hierarchií pravomocí. Organistické organizace využívají volná propojení s pružnými způsoby koordinace, jenom pár pravidel a předepsaných postupů a především decentralizovaný systém pravomocí. Z tohoto hlediska pak síťové organizace řadíme do skupiny organistických struktur. V organistických organizacích jsou mezilidské interakce frekventovanější a spojitější, probíhají více plynule. Navíc rozdíly v postavení jednotlivců jsou v organistických organizacích zřetelně menší než u jejich mechanistických protějšků. Komunikace je tak volnější, podpořena je pružnost vztahů a rychlé přijímání rozhodnutí. Přestože se síťové organizace od tradičních hierarchických struktur liší v otázkách centralizace, formalizace a velikosti, mají i některé společné znaky. Podobají se především v tom, že sestávají ze strukturovaných, opakovaných interakcí mezi lidmi.

Síťové organizace jsou často klasifikovány jako samostatný typ ekonomické organizace, který doplňuje dvě tradiční formy – trhy a hierarchické organizace. Z tohoto pojetí vycházejí i dva hlavní alternativní pohledy na sítě. První z nich, často zakořeněný v teorii transakčních nákladů, považuje sítě za přechodovou, resp. hybridní organizační formu, ve které se snoubí vybrané vlastnosti trhů i hierarchií zároveň. Tento pohled vede k velice široké definici sítí. Zahrnuje jakoukoliv přechodovou formu mezi trhem a firmou: od bilaterálních a trilaterálních až po multilaterální režimy řízení, od formálních po neformální dohody.

Druhý pohled, který je rozšířený v studiích síťových organizací z mnoha oblastí řízení, považuje mezifiremní sítě za samostatný třetí druh organizační architektury se svými vlastními specifickými rysy, jež je odlišují od trhů a hierarchií. Na rozdíl od prvního přístupu, tento vymezuje sítě úžeji. Je to především důsledkem toho, že se pokouší nalézt organizační charakteristiky sítí, které nejsou typické ani pro trhy, ani pro hierarchie. K takovým charakteristikám patří skupinové rozhodování, reciproční a přednostní vztahy, činnosti pro vzájemnou podporu, důvěru a neformální, mimosmluvní dohody.

Síťové organizace nedrží pohromadě vzájemné dluhy nebo kapitál, nýbrž informační standardy, které dovolují členům zapojeným v síti interagovat a navíc značně šetří náklady. Iniciátoři sítě zvolí standardy a provozní pravidla pro celou síť a následně dohlížejí na jejich dodržování. V optimálně fungujících sítích rovněž dohlížejí na rozdělování odměn. Díky tomu může síťová organizace dlouhodobě existovat. Takové síťové organizace vydělávají podstatně více než špičkové podniky v jejich odvětví i v jiných odvětvích. Pro ilustraci uvedeme příklad: Cisco, nejvyspělejší síťová organizace, zorganizovala vytvoření Cisco Connection On Line, což je síť složená z partnerů i zákazníků. V roce 2001 příjmy připadající na jednoho zaměstnance, což je jeden z ukazatelů nákladů na interakce, měla firma Cisco dvakrát větší než ostatní firmy z odvětví a tržní hodnota firmy byla oproti odvětví dokonce čtyřnásobně vyšší. Navíc spokojenost jejích zákazníků byla rekordní. Přes 90 % obchodů Cisco realizuje prostřednictvím Internetu a zhruba 70 % dotazů vyřeší online.

Důvodů pro vznik síťových organizací je několik. Síťovou organizaci lze založit za účelem snížení nákladů, zkrácení produkčních cyklů, získání přístupu k lepším technologiím a pro další potenciální konkurenční výhody. Diverzita a různý stupeň vyspělosti členů, z nichž se síťová organizace skládá, může být na jedné straně zdrojem požadované synergie, na druhé straně však může omezovat potenciální výkonnost sítě – všechno záleží od způsobilosti jednotlivých členů a jejich úspěšné integrace.

Síťové organizace dosahují zamýšlených výsledků efektivněji pouze za předpokladu, že využívají svůj potenciál a jejich členové spolupracují na mnoha různých úrovních. Pro hladký průběh spolupráce je třeba dosáhnout shody v otázkách strategie, přijetí společných cílů a záměrů členy celé sítě. Soudržnost, která je kýženým stavem v samostatných podnicích, se musí v síťových organizacích budovat přes hranice většího počtu organizací tak, aby stmelovala celou síť do jednoho celku. Procesy, které dělají problémy při snahách o jejich integraci v rámci jednoho podniku, v síťových organizacích překračují hranice mnoha členských firem. Jestliže hlavní otázkou výkonnosti procesu je spolupráce různých funkcí, u síťových organizací se jedná o spolupráci různých firem.

Identifikujeme tři hlavní role, v nichž členové síťové organizace vystupují. Patří k nim: obchodní partneři, nominální obchodní partneři a organizátoři.

Obchodní partneři jsou zdrojem výjimečné přidané hodnoty v oblasti hlavní činnosti organizace. Jsou to nezávislé organizace, které v síti plní integrační funkci. Úspěšnost jejich podnikání je bezprostředně závislá na výkonnosti celé sítě. Jsou to distributoři, výrobci a poskytovatelé různých druhů služeb z první linie – nejblíže konečným spotřebitelům. Aktivity v rámci sítě mohou představovat 20 %, 33 % nebo dokonce celých 100 % jejich celkových příjmů. Každopádně klíčovou charakteristikou je jejich integrační funkce v rámci sítě.

Nominální obchodní partneři jsou prvkem stmelujícím síť prostřednictvím fyzických distribučních toků, informačních toků a toků hotovosti, které jsou pro provoz sítě nezbytné. Nominálním obchodním partnerem je nezávislá organizace, jež v rámci sítě poskytuje nezbytný materiál a služby. Její finanční úspěšnost je na výsledcích sítě v převážné míře nezávislá. Příkladem nominálních obchodních partnerů v dodavatelských sítích jsou různí dodavatelé běžných součástí, distributoři z druhé linie, velkoobchodníci, malí dopravci, speditéři, komerční banky, poskytovatelé internetových služeb apod. Z jejich celkových příjmů jen malá část pochází z činnosti v síti (3 %, 1 %, nebo jen 0,02 %). Zatímco obchodních partnerů bývá v síti jenom několik, počet nominálních obchodních partnerů potřebných pro doplnění sítě může dosahovat několika desítek.

Řízení lidských zdrojů v síťové organizaci zahrnuje identifikaci, rozmísťování a organizování „dočasných pracovníků“, přičemž jsou běžně překračovány hranice organizací i států. Manažeři lidských zdrojů vystupují spíše v rolích „brokerů“, jejichž úkolem je shromáždit vhodný mix lidí pro úspěšné vytvoření výrobku nebo poskytnutí služby. Protože prostředí a technologie se neustále mění, vytvořená skupina lidí spolupracuje jenom dočasně. Z toho důvodu síťová organizace klade zvýšený důraz na vztahy. Potřebné zdroje jsou v síťové organizaci průběžně obstarávány pomocí mimo-organizačních vazeb. Podobně řízení lidských zdrojů, konkrétně jejich získávání, vyžaduje identifikaci a průběžné podporování potenciálních vztahů, které se mohou s každým výrobním cyklem měnit. Stálí zaměstnanci tvoří jenom menší část pracovníků organizace. Jsou to univerzálně zaměření lidé schopní rychle se přizpůsobovat na změněné podmínky a vyjednávat oboustranně přínosné vztahy v rámci mezioborových a mezifiremních týmů.

2. Typologie síťových organizací

Síťové organizace najdou uplatnění všude tam, kde je zvýšená potřeba „spojení“ mezi lidmi a pružné kombinování zdrojů pro různorodé projekty. Lze je chápat v dvojím pojetí: jednak jako sítě uvnitř organizací, tzv. vnitrofiremní (intraorganizační) sítě, a dále pak jako sítě, které přesahují hranice jednotlivých firem a spojují tak několik organizací dohromady, tzv. mezifiremní (interorganizační) sítě. Toto rozdělení není samoúčelné. Uvedené typy sítí se od sebe liší velikostí, a to má dopad i na vlastnosti vztahů mezi členy sítě, od nichž se odvíjí výsledky vynaloženého úsilí. Nesmíme zapomínat, že když něco přináší úspěchy mezifiremní síti, vůbec to nemusí být prospěšné pro vnitrofiremní síť.

2.1 Mezifiremní sítě

Síťová organizace mezifiremního typu je rozsáhlá organizace vytvořená ze sítě menších organizací. V teorii i v praxi se koncepce mezifiremní sítě používá v nejrůznějších vztazích mezi organizacemi, neboť pojem „síť“ je dostatečně abstraktní. Lze ho proto uplatnit při popise jakéhokoliv souboru opakujících se vazeb (např. vazba na zdroje, přátele nebo informační vazby) mezi uzly (jednotlivci, skupinami, organizacemi, informačními systémy a podobně). Mezifiremní sítě jsou institucionální formou koordinace a řízení ekonomických směnných vztahů mezi zúčastněnými subjekty.

Ve skupině mezifiremních sítí lze nalézt vertikální sítě nezávislých specializovaných firem, které působí v rámci stejného hodnotového řetězce, meziodvětvové sítě, které těží ze synergií vznikajících díky horizontální integraci napříč různými odvětvími, a tzv. sítě příležitostí, které umožňují danému segmentu zákazníků nalézt nejlepší řešení svých potřeb. Příklady pro dva posledně jmenované typy sítí se hojně vyskytují ve světě Internetu v podobě horizontálních nákupních aliancí a rozličných služeb pro srovnávání nákupních informací.

Mezifiremní sítě ustanovují opakované směnné vztahy specifické pro jednotlivé partnery, s konečnou dobou trvání (často odvozenou od dosažení cílů) nebo s nespecifikovanou dobou trvání mezi omezeným počtem členů sítě. Tito členové si sami ponechávají část kontroly nad svými zdroji, pravidelně ale s kolegy projednávají jejich použití a někdy o něm dokonce rozhodují společně. Meziorganizační síťové vztahy jsou tedy od tržních vztahů odlišné v tom, že transakce mezi členy vyžadují dvojstrannou (ne jednostrannou) koordinaci plánů a činností. Rozdíl mezi meziorganizačními sítěmi a běžnými podniky spočívá v tom, že členové sítě nestanovují společného zástupce, nýbrž si ponechávají jednostrannou rozhodovací moc s ohledem na své zdroje a nesou určité riziko. Členové sítě v procesu vyjednávání koordinují svá rozhodnutí o alokaci zdrojů. Při jednání o alokaci svých zdrojů si členové sítě vyměňují spektrum informací (např. o vlastnostech produkci a využití zdrojů, o svých plánech a strategiích), které je ještě širší než je tomu v ideálním tržním vztahu.

Typickými znaky meziorganizační sítě jsou následující:

·         Jednostranné rozhodování a přijímání určitého rizika spojené s pravidelným společným rozhodováním s transakčními partnery

·         opakovaná směna zdrojů specifická pro jednotlivé partnery

·         vzájemná očekávání členů sítě jsou větší, včetně smluvně nespecifikovaných vzájemných závazků a oboustranných očekávání

·         dlouhodobější sociální vztahy

·         konečná doba trvání (odvíjející se od dosažení zamýšlených cílů) nebo nespecifikovaná doba trvání

·         mezi členy sítě probíhá intenzivnější sdílení informací a předmětem tohoto sdílení je širší spektrum informací

·         jako hlavní mechanismus koordinace se využívá vyjednávání a souhlas

2.2 Vnitrofiremní sítě

Vnitrofiremní síťová organizace je tvořena jedinou organizací, jejíž vnitřní struktura má explicitně charakter sítě. Někteří autoři popisují vnitrofiremní síťové organizace jako organizace zaměřené na znalosti a k jejich charakteristickým znakům řadí slabou hierarchii, husté vedlejší vazby, nevýrazné hranice mezi jednotlivými odděleními a otevřenost vůči okolí. Ve stejném duchu se vyjadřuje i jiní, podle níchž jsou ve vnitorfiremních sítích odstraněny několikeré bariéry: hierarchické (plochá organizační struktura), funkční (projektové nebo procesní uspořádání) i geografické (práce na dálku). Operační jednotky tvoří autonomní tzv. business units spojené interně vazbami typu klient-dodavatel. Silná vzájemná závislost je důsledkem jejich koordinace a kooperace. Tyto organizace experimentující se síťově uspořádanými týmy pracovníků a vnitrofiremním tržním přístupem do jisté míry nahrazují dřívější hierarchické organizace. Síť složená z několika vrstev může zahrnovat oddělené no spolupracující týmy pro péči o jednotlivé zákazníky, týmy pro specifické produktové kategorie a týmy zabývající se provozními procesy. Organizace na vnitrofiremním trhu jsou podnikatelské jednotky působící jako poloautonomní tržně orientované zisková centra – nakupují a prodávají jiným interním i externím jednotkám nebo do nich investují.

Trend zplošťování organizačních struktur se projevuje v tom, že stále víc práce vykonávají malé skupinky lidí, které se zbytkem organizace spojují vztahy neformálního charakteru. Je proto důležité, aby manažeři dovedli zhodnotit a podporovat tyto neformální sítě v organizacích tak, aby pracovaly v souladu s podnikovými cíly. Klíčové informační sítě ovšem často narážejí na překážky, jež jim kladou do cesty formální struktury, procesy, zvyklosti týkající se řízení lidských zdrojů, styl řízení a firemní kultura. Toto je velice vážný problém zejména v situacích náročných na znalosti, kde je spolupráce lidí s různým odborným zaměřením klíčovým prvkem úspěchu. Přimět lidi s rozdílným odborným zaměřením, s jiným zázemím a odlišným přístupem k řešení problémů k tomu, aby aktivně spolupracovali – sjednotit jejich jedinečné pohledy na věc – je však obzvlášť náročný úkol. Jednoznačný návod, jak dosáhnout takový žádoucí stav, kdy specialisté z různých oborů hladce spolupracují na dosažení společného záměru, asi nikde nenajdeme. Nicméně síťové organizace vytvářejí příznivé prostředí pro rozvoj a co nejlepší zhodnocení interakcí různých subjektů. Z velké části se jim to daří proto, že využívají přirozené modely kontaktů - na rozdíl od jiných organizačních architektur je explicitně popisují, zviditelňují a tak mají možnost je aktivně využívat k naplnění cílů organizace.

Tato organizační struktura je poměrně nestabilní, organizační celky se po ukončení projektu přeskupují. Společné řízení komplementárních činností umožňuje rozvoj specifických znalostí, jež jsou pro izolované členy nedosažitelné.

Inovace, jež jsou jádrem znalostní ekonomiky, jsou úzce spjaty se sociálními vazbami. Je známo, že nejlepší nápady na pracovišti vzcházejí z náhodných neformálních kontaktů mezi různými skupinami v rámci jedné organizace.

Někteří autoři používají pro vysvětlení vzniku síťových organizací trojdimenzionální model vycházející z třech typů vztahů. Tyto typy vztahů, jež tvoří dimenze modelu, jsou: závislost, intenzita a emoce.

Závislostí se rozumí míra, v jaké je osoba při plnění svých úkolů závislá na jiné osobě. Vysoká míra závislosti naznačuje, že jde o vztah pro danou osobu a její výkonnost velmi důležitý. Slabá závislost dává tušit, že daný vztah má pro splnění úkolů dané osoby jenom vedlejší význam. Závislost se však v čase může různě měnit. Rovněž důležitý je fakt, že existence závislosti ještě nezaručuje vznik interakce – člověk může být závislý na informacích od jiného člověka, ale přitom se nemusí osobně potkávat.

Jako intenzita se označuje rozsah, v němž dvě strany spolu interagují. Jde jednak o frekvenci a také o délku trvání jejich kontaktů. Velká intenzita interakcí je typická pro spolupracovníky každodenně pracující bok po boku. Pokud jim tato spolupráce usnadňuje plnění úkolů, jde také o vztahy s vysokou mírou závislosti. Pokud jsou tyto interakce jenom společenského rázu a nemají přímý vliv na výkonnost pracovníků, pak jde o vztahy s velkou intenzitou a malou mírou závislosti. Dva lidé mezi nimiž je úzký vztah mají zpravidla přístup ke stejným informacím a informačním zdrojům, takže pro výměnu informací je jejich vazba zbytečná. Naproti tomu volnější vazby často poskytují zdroje relativně nových, odlišných a často i protichůdných informací. Díky této pestrosti jsou volnější vazby velice často zdrojem kreativity, inovací a přizpůsobivosti.

Třetí dimenze – emoce – se zaměřuje na to, jaké pocity chová jeden člověk vůči tomu druhému ve vztahu. Hodnocení sympatie se pohybuje na škále od velice silných emocí (důvěra, láska, nenávist, úcta), přes poměrně mírné úrovně až po úplnou lhostejnost. Pozornost se soustředí na jednak na intenzitu emočních prožitků, kromě toho však i na charakter emocí – zda jde o pozitivní (náklonnost, láska, úcta, důvěra) nebo o negativní naladění vztahu.

2.3 Srovnání uvedených koncepcí síťové organizace

Při bližším prozkoumání výše zmíněných typů síťové organizace zjistíme, že se liší v několika souvisejících aspektech. Především, jak je patrné již z jejich názvů, mají rozdílný akční rádius. Vnitrofiremní, resp. intraorganizační sítě působí v mezích jednotlivé firmy, naproti tomu mezifiremní, resp. interorganizační síť překonává firemní hranice a spojuje několik firem dohromady. Další odlišností je charakter uzlů v síti. U vnitrofiremní sítě jsou jejími uzly jednotlivé osoby potažmo malé skupinky osob – pracovní týmy, mezi nimiž se rozvíjejí vztahy více sociálního charakteru a snad i s větším sklonem k emocionalitě. Uzly v mezifiremní síti jsou celé firmy, nebo jejich části a při užší spolupráci pak týmy pracovníků. Vztahy mezi nimi, i když stále neformální a otevřené, jsou orientovány spíše na věcnou spolupráci, skupinové rozhodování, vyjednávání a podobně. Společné pro oba typy síťových organizací zůstávají všechny obecné charakteristiky sítí – mimo jiné důraz na kvalitu vztahů, značně neformální charakter, existence vícečetných vztahů, nezbytnost důvěry mezi členy sítě atd.

3. Přednosti síťových organizací

Jsou různé motivy, které vedou organizace k vytváření mezifiremních vztahů. Nicméně je v podstatě lze zredukovat na dvě hlavní skupiny motivů. Na jedné straně se organizace snaží zvýšit své příjmy. K tomu jim meziorganizační sítě mohou pomoci, protože spolupracující organizace mohou spojit své síly v zápase s rivaly nebo snížit působení konkurenčních tlaků prostě tak, že z konkurentů se stanou spojenci. Kromě toho za pomoci sítí mohou organizace získat dodatečné zdroje a schopnosti nebo mohou úzce koordinovat využívání svých zdrojů. Tímto způsobem mají šanci zlepšit svou konkurenceschopnost díky kvalitnějším produktům, lepšímu přístupu na trh nebo rychlejšímu pronikání na nové trhy. V konečném důsledku tak mohou dosáhnout zamýšleného růstu příjmů.

Na druhé straně může být motivací pro vznik mezifiremní sítě i snižování nákladů. Nižší náklady jako výsledek úspor z rozsahu lze dosáhnout mimo jiné i společným prováděním výzkumných činností, marketingu nebo výroby. Za určitých okolností může organizace navíc vybudovat síťové vztahy za účelem optimalizace nákladů na řízení a koordinaci aktivit. Síťové organizace jsou obecně považovány za rychlý, účelný a efektivní způsob rozšiřování znalostí a dovedností.

Sítě podporují flexibilitu, inovativní přístupy a efektivnost, jejich přičiněním se zvyšuje i kvalita produktů a služeb, protože umožňují efektivně seskupovat jedinečné odborné znalosti, resp. jejich nositele. Neustále narůstá význam podpory spolupráce v těchto neformálních sítích, neboť organizace si stále více konkurují svými znalostmi, inovativností a schopnostmi přizpůsobování novým okolnostem. Obhájci síťových organizací zdůrazňují, že jsou spravedlivější a demokratičtější než jiné organizační struktury.

Síťové vztahy jsou dobrým způsobem rozvinutí spolupráce v situacích, kdy existují překážky bránící úplné integraci. Pod zmíněnými překážkami si můžeme představit například výrazné plýtvání zdroji na byrokratický aparát v případě firem velkých rozměrů nebo existenci poptávky po komplexních výrobcích či službách, které svou náročností na produkci přesahují možnosti jednotlivého podniku. Jinou překážkou plné integrace jsou právní omezení, mezi nimi zejména protimonopolní politika a regulace přímých zahraničních investic, které by znemožnily realizaci fúze či akvizice.

Síťová organizace poskytují možnosti pro rozvoj interakcí mezi lidmi a pro uplatnění jednotlivců ve více rolích současně. I když omezení hierarchického řízení není zcela bez problémů, může se tak otevřít prostor pro týmovou kreativitu a také se zvýší počet vztahů, což přináší lepší sdílení informací a příznivě ovlivňuje přizpůsobivost. Hierarchie posiluje osobní důvěru nebo ji nahrazuje tím způsobem, že vytváří předvídatelné prostředí, kde se věci budou dít podle očekávání. Protože důvěra je nezbytná pro efektivní management a vztahy se zákazníky, síťové organizace musí použít jiných způsobů k jejímu povzbuzení.

Ty části struktury, které jsou posilovány náklonností, vytvářejí stabilní jádro celé sítě. Nestabilní vazby mají tendenci v čase zanikat a jsou postupně nahrazovány jinými. Sítě nejsou nijak zvlášť proměnlivé v čase, protože ty části sítě, jež jsou závislé na důvěře, jsou obzvláště stabilní. Vztahy důvěry nevznikají rychle, ale jakmile jednou dojde k jejich vybudování, je velice těžké je prolomit.

Síťové organizace těží z výhod přirozené, organické struktury svých interních vztahů i vazeb na okolí. Síťové vztahy jsou ukotvením pro pracovníky, jejichž loajalita a pracovní nasazení se více váže na skupiny konkrétních lidí v jejich síti než k dané organizaci. Za pomoci sítí lze v principu dosáhnout přínosy, které povedou k lepší oboustranné koordinace, ale zároveň bez vynakládání byrokratických nákladů na sjednocené řízení.

4. Nevýhody síťových organizací

Rizika síťových organizací tkví v jejich primárním spoléhání na neformální vztahy a spojení, která jdou napříč formálními kanály a někdy je dokonce zcela nahrazují. Přehnaná důvěra se nemusí vyplácet. Nevýhodou mohou být – zejména v lokalitách s méně rozvinutou komunikační infrastrukturou – transakční náklady na udržování síťových vztahů. Jako další jsou předmětem zkoumání i rizika vyplývající z potenciálního poškození konkurenčního postavení, které, tak jako u jiných forem kooperace, ani u síťových organizací nelze zcela vyloučit.

Dalším potenciálním negativem může být fakt, že je obtížné vybudovat opravdu pružnou, organickou síťovou strukturu. Lidé při řešení nových problémů obvykle podléhají starým zvykům a tíhnou k osvědčeným oporám, k lidem, vůči nimž chovají důvěru a k nimž vždy chodili a na nichž jsou závislí, i přesto že v dané situaci to nemusí být ti praví, kteří si s problémem poradí nejlépe.

Interní náklady mezifiremních síťových organizací zahrnují náklady vynaložené členy sítě na založení, udržování a řízení vztahů mezi jednotlivými zapojenými organizacemi. Tyto náklady lze obecně chápat jako transakční náklady. Patří k nim náklady na informace, vyjednávání, náklady na zabezpečení proti možnému oportunistickému chování partnerů v síti nebo náklady na řešení konfliktů. Jak se s rostoucím počtem uzlů síť rozšiřuje, znamená to nejenom více možností pro sdílení informací, pro spolupráci a nové nápady. Odvrácenou stranou růstu sítě je exponenciální zvyšování její komplexnosti. Může nastat situace, kdy se v komplikované síti ztrácí přehled o jednotlivých členech sítě a ztrácí se čas zdlouhavým vyhledáváním toho správného kontaktu.

5. Vymezení virtuální organizace

Koncept virtuální organizace je ještě mladý a je zatím obtížné ji jednoznačně vymezit, protože za krátkou dobu svého uplatňování v praxi tato forma organizace ještě nestihla vykrystalizovat do jednoznačné podoby. Z tohoto důvodu jsou dosavadní pojednání o této organizační formě poznamenána jistou roztříštěností. Z přehledu literatury věnované tématu virtuální organizace vyplývá, že odborná obec zatím nedospěla k vyčerpávající definici a jednotnému nahlížení pojmu virtuální organizace.

Nutno podotknout, že v mnoha textech věnovaných problematice virtuálních organizací se setkáme s velice jednoduchým vymezením, kdy bez dalších podrobností je za „virtuální“ považována každá organizace, která využívá primárně informační a komunikační technologie pro činnost a komunikaci svých členů. Tento zjednodušující pohled nalezneme nejčastěji v spíše technicky orientovaných textech.

Většina autorů se ale shoduje v základních charakteristikách, jako je geografická rozptýlenost pracovníků organizace, resp. pracovních týmů, kteří plní různé funkce a mohou mít odlišné kulturní zázemí, vysoká míra využití informačních a telekomunikačních technologií a pružné reakce organizace na změny v jejím okolí.

Společným prvkem různorodých pojetí virtuální organizace skutečnost, že jejich primárním účelem je překlenutí určité nespojitosti (diskontinuity) z jednoho či více hledisek. Z tohoto úhlu pohledu můžeme identifikovat následující typy nespojitosti:

- nespojitost v čase (asynchronní práce, např. jako u globálních týmů vyvíjejících software),

- nespojitost prostorová/geografická (práce paralelně v různých lokalitách),

- nespojitost členství v pracovní skupině (s kým jednotlivec pracuje),

- nespojitost v přičlenění k organizaci,

- nespojitost kulturního pozadí (národního nebo odborného).

Pracovníci virtuální organizace se tedy vyznačují nespojitým charakterem svého přičlenění k organizaci a členství v pracovní skupině, nespojitostí umístění v prostoru a čase.

K virtuálním skupinám se řadí ty, které mají se zaměstnavatelem (zastřešující organizací) vztahy spojité, ale vykazují nespojitosti v prostorovém a časovém umístění.

Virtuální týmy mají spojité propojení na zaměstnavatele, no jejich umístění, členství v pracovní skupině a snad i úkoly lze označit za nespojité.

Konečně pro virtuální organizace pracují jednotlivci - zaměstnanci spojitým způsobem, zároveň ovšem probíhají i četné interakce s nespojitým souborem lidí z jiných společností, jež pracují na nespojitém souboru projektů.

Pracovní skupiny v úsilí o zvládnutí „nespojitostí“, jež jim znepříjemňují život, spoléhají na své „spojitosti“. Technologie (informační a komunikační) mohou představovat východiskový prvek spojitosti. Jiným takovým příkladem nositele spojitosti ve virtuálním prostředí může být společná profesní identita pracovníků.

6. Typologie virtuálních organizací

Různorodé informační prameny oplývají v současnosti stále více výrazy jako virtuální školy či univerzity, virtuální knihovny, virtuální banky a další instituce, které se z tradičních transformují do atraktivní virtuální podoby. I při uplatnění podrobných definic „virtuální organizace“ lze pod tímto pojmem nalézt několik typů organizačních forem, jež se ve specifických charakteristikách více či méně liší. Z tohoto důvodu je namístě podrobnější členění virtuálních organizací.

Systematickou klasifikaci přinášíme na základě analýzy různých pramenů. Identifikovali jsme pět odlišných typů virtuální organizace: technologickou, distribuovanou, externalizovanou, kyber-organizaci a dočasnou síť. Navíc mnoho pramenů věnuje samostatnou pozornost virtuálním týmům. Detailnější charakteristiku jednotlivých typů virtuální organizace obsahují následující podkapitoly.

Technologická organizace (techno-enterprise)

Toto pojetí virtuální organizace vychází z faktu, že vznik virtuálních organizací byl podmíněn rozvojem a masovým rozšířením nových informačních a komunikačních technologií. Proto mnoho autorů definuje virtuální organizaci jako podnik, který intenzivně využívá jak nových informačních a komunikačních technologií, tak i technologií obecně, pro zvyšování efektivnosti svého hodnotového řetězce. Technologický podnik je tedy typ organizace, která na úrovni svých různorodých hlavních a podpůrných aktivit dokáže využití informačních a komunikačních technologií integrovat, institucionalizovat a vytěžit z něj zisk.

Příkladem technologické organizace je třeba americký gigant Wal-Mart, který svůj úspěch vybudoval na špičkovém logistickém systému. Obrovské objemy zboží putují od výrobce ke spotřebiteli s minimem prostojů, téměř bez skladování, přičemž bez moderní technologie (přenos informací v reálném čase mezi všemi články řetězce, privátní systém satelitní komunikace apod.) by nebylo možné tento systém provozovat a úspěšně koordinovat.

Distribuovaná organizace (télé-entreprise)

Virtuální organizací především podnik, jež intenzívně využívá tzv. práci na dálku (anglicky teleworking, telecommuting, francouzsky télétravail).

Díky informačním a telekomunikačním technologiím pracovníci podniku už nemusí pracovat ve fyzickém sídle organizace. Naopak, mohou svou práci vykonávat z domova, přímo u klientů či dodavatelů nebo z jakéhokoliv jiného místa, kde je k dispozici připojení k Internetu SC anebo telefonické spojení pomocí programu Skype. Tento způsob organizace tak umožňuje rozšíření fyzických hranic podniku. Nicméně i přes prostorové rozptýlení spojují pracovníky podniku dlouhodobé společné zájmy. Obvykle se pracovníci z času na čas potkávají i osobně – jednak k vyřešení specifických situací souvisejících s plněným úkolem, dále pak i na různých firemních společenských akcích.

Reprezentantem distribuované organizace je např. společnost Compaq, která zrušila fyzické kanceláře obchodníků ve svých pobočkách. Obchodní personál si u své práce plně vystačí s osobním počítačem a připojením k Internetu, a tak obchodníci pracují z domova, resp. u klientů.

Externalizovaná organizace

Stupeň virtuálnosti organizace lze poměřovat množstvím externalizovaných funkcí, tj. funkcí, jež byly vyčleněny mimo rámec organizace a svěřeny specializovaným podnikům. Virtualita není chápána jako oddělený stav, ale jako kontinuum. Podniky se stávají tím více virtuálními, čím více podpůrných činností ze svého hodnotového řetězce zabezpečují prostřednictvím subdodavatelů. Účelem je tedy optimalizace hodnotového řetězce podniku s využitím tzv. outsourcingu.

Extrémním případem je pak úplně virtuální podnik, který všechny činnosti realizuje mimo svůj rámec – prostřednictvím subdodavatelů. Takový podnik plní pouze roli koordinátora jednotlivých fází produkční a obchodní činnosti. Obvykle jsou předmětem externalizace spíše jen funkce okrajové, tzv. podpůrné činnosti. Aktivity, od kterých se odvíjí konkurenční výhoda podniku a jsou proto pro jeho existenci klíčové, zůstávají ve většině případů interními.

Jako příklad externalizované organizace lze uvést společnosti Nike či Sun Microsystems.

Kyber-organizace

Kyber-podnik je propojení osob nebo skupin jednotlivců. Účelem podniku je shromažďovat objednávky a koordinovat dodávky produktů a služeb klientům. Všechny činnosti probíhají v kybernetickém prostoru, čímž je míněno prostředí Internetu – odtud tedy i název dané organizační formy. V tomto pojetí je samotný podnik pouze jakýmsi „krunýřem“, který chrání vzájemné vazby mezi výrobci a konečnými spotřebiteli. Kyber-organizace tak vystihuje téměř úplně dematerializovanou podobu podnikání, při němž v podstatě nepotřebuje ani budovy či pozemky. Tento model organizace do velké míry odstraňuje vstupní bariéry u mnoha odvětví, neboť u kybernetických organizací úspěch nezáleží na velikosti.

Typickým příkladem pro kyber-organizaci je eBay – společnost založená s úmyslem usnadnit lidem a podnikům obchodování prostřednictvím Internetu. Dnes patří k největším internetovým obchodům, no nevlastní žádné velké sídlo v klasickém pojetí a dokonce i dostat se k jejich telefonnímu číslu je úkol nesnadný.

Dočasná síť

Jako „dočasnou síť“ lze označit organizaci, jež je tvořena skupinou podniků seskupených s úmyslem realizace společného projektu. Skupina se po skončení projektu rozpustí a členové se mohou zapojit do jiných projektů.

Základním znakem této virtuální organizace je její krátké trvání. Výraz „virtuální organizace“ v tomto kontextu odkazuje na dočasně zformovanou skupinu dvou či více podniků, o nichž se uvažuje jako o členech, resp. součástech skupiny. Někdy – zejména u malých a středních podniků – je do dané sítě zapojen celý podnik. Jindy se může spolupráce účastnit jen část podniku se specifickými kompetencemi. Rovněž je třeba upozornit, že podnik může být současně zapojen do několika nezávislých dočasných sítí.

Členové dočasné sítě používají stejnou informační platformu. Spojení je realizováno za pomoci informačních a komunikačních technologií a lidé spolupracující na stejném projektu mají jen zřídka příležitost potkat se osobně. Činnosti, jež přesahují hranice každé ze zapojených firem, nemohou být řízeny jenom jednou z nich. Z toho důvodu tvoří strukturu virtuální organizace tohoto typu tzv. uzly (nody) a jejich vazby (elektronické kontakty). Model dočasné sítě je rozšířený především v Evropě.

7. Srovnání uvedených koncepcí virtuální organizace

Jednotlivé typy virtuální organizace jsou porovnávány pomocí několika vybraných charakteristik. Je třeba pamatovat na to, že v zájmu zachování přehlednosti zvolené charakteristiky nejsou vyčerpávající, pro daný účel (postihnutí nejvýznamnějších rozdílů mezi zkoumanými typy virtuálních organizací) však postačující.

Z hlediska složení organizace se virtuální organizace typu dočasné sítě liší od všech ostatních typů. Jejími členy totiž nejsou jako v ostatních případech jednotlivci, ale podniky – buď celé, nebo jen jejich části. Dočasné sítě jsou tedy tvořeny ze skupin lidí. Jejich dalším specifikem oproti ostatním typům virtuální organizace je i spíše krátkodobý charakter, který nevytváří podmínky pro sdílení společných minulých zkušeností či společné vyhlídky do budoucnosti mezi členy sítě. Sociální vazby jsou u nich méně rozvinuté, předávání znalostí je omezené. Na druhé straně se ale při spolupráci potkávají vždy noví lidé a schematičnost řešení úkolů nedostává prostor, naopak, rozvíjí se kreativita a neotřelost.

Dalším důležitým aspektem jsou mezifiremní interakce. U technologického a distribuovaného podniku nelze mluvit o žádném nadstandardním zapojení do mezifiremních interakcí a jedná se jednoduše o podniky izolované, uzavřené, jinak řečeno svým ohraničením a způsobem komunikace navenek se neliší od tradičních organizací, jak je známe z minulosti. Naproti tomu distribuovaný i externalizovaný podnik spolu s dočasnou sítí fungují v bohaté síti nadstandardních mezifiremních interakcí, jsou do této sítě prakticky vrostlé. Distribuovaný i externalizovaný podnik přitom tvoří ústřední bod celé sítě, k němuž se interakce sbíhají. Rozdělení sil je v jejich případě asymetrické – převaha je na straně ústředního prvku. U dočasné sítě neexistuje centrální autorita, síť je tvořena rovnocennými členy a koordinace společné činnosti se zakládá na vzájemné dohodě členů.

I když technologický podnik se charakterem ohraničení neliší od tradičních organizací, ostatní typy virtuálních organizací jsou i v tomto ohledu poměrně specifické. Distribuovaný podnik – kromě svého ústředního sídla – rozšiřuje své fyzické hranice do rozptýlených míst, kde působí jeho pracovníci. Přesně naopak je tomu u externalizovaného podniku, neboť svěřením podpůrných činností subdodavatelům se jeho fyzické rozměry zmenšují. Uvnitř hranic podniku zůstávají jenom klíčové činnosti, tudíž si podnik vystačí s menšími prostory i s menším počtem zaměstnanců. Kybernetický podnik má své hranice poměrně nejasné, protože působí primárně ve virtuálním prostředí. Fyzicky mohou být pracovníci lokalizováni prakticky kdekoliv – v jediné kanceláři či na různých kontinentech, existence fyzického sídla není nevyhnutná. Podobně nejasné je i ohraničení dočasné sítě, která navíc zcela jednoznačně centrálním fyzickým sídlem nedisponuje.

Doba trvání je pro technologický, distribuovaný a externalizovaný typ virtuální organizace relativně dlouhá. Z tohoto hlediska se neliší od klasických podniků, kterých účelem je dlouhodobé fungování. Jinak je tomu, jak už sám název napovídá, u dočasné sítě. Ta vzniká za účelem realizace konkrétního projektu a po jeho dokončení zase zaniká, má tedy relativně krátkodobý charakter. Pokud se jedná o kyber-podnik, nelze zatím s určitostí říct, jaká je jeho charakteristická životnost. Brání tomu nedostatek dlouhodobých zkušeností s jeho fungováním, je to totiž poměrně nová organizační forma.

Posledním sledovaným aspektem je komunikační podpora, resp. způsob, jak v podniku probíhá komunikace. Zatímco organizace technologická, distribuovaná i externalizovaná těží z výhod nových informačních a komunikačních technologií, nejsou na ně odkázány výlučně a jejich pracovníci přicházejí do kontaktu i při bezprostředních fyzických setkáních (jak s kolegy, tak i s klienty či partnery firmy). Kyber-podnik využívá ke své komunikaci téměř výhradně služeb informačních a komunikačních technologií. Na ty v převážné (i když o něco menší) míře spoléhá i dočasná síť.

8. Silné a slabé stránky virtuálních organizací

V následujícím výčtu předností a nedostatků této organizační formy se některé položky vyskytují v obou kategoriích. Důvodem je, že ne všechny vlastnosti jsou jednoznačně přednostmi či nedostatky a jejich hodnocení v tomto smyslu závisí na konkrétních okolnostech, resp. na hledisku, z něhož danou vlastnost posuzujeme.

8.1 Přednosti virtuálních organizací

Flexibilita, přizpůsobivost

Síla a atraktivnost virtuálních organizací spočívá, podle většiny autorů je hlavně v jejich větší přizpůsobivosti oproti jiným typům organizace. Flexibilita souvisí s časem, pramení zejména z kratší doby odezvy na vnější podněty a ze specializace na konkrétní úkoly. Přizpůsobivost se projevuje jako možnost snadné reorganizace a změny členů podle potřeb konkrétního projektu či úkolu. Tyto vlastnosti zakládají schopnost virtuální organizace čelit nástrahám současného turbulentního podnikatelského prostředí.

Využití zdrojů, náklady

Další předností je lepší využití zdrojů organizace a z toho plynoucí nižší náklady a návratnost investovaného kapitálu. Jedná se o zjevnou úsporu, kdy odpadá nutnost investovat do pořízení a provozu budov, resp. pracovních prostor a částečně i zařízení, méně se utrácí také za cestování a nelze opomenout ani lepší využívání času pracovníků.

Větší geografický dosah

Virtuální organizace není ve výběru pracovníků či partnerů limitována umístěním svého oficiálního sídla. Kromě možnosti najmout vzdálené pracovníky a dosáhnout tak na různé trhy po celém světě je důležitá i příležitost přilákat pracovníky talentované, špičkové odborníky ve svém oboru, pokud fyzické přemístění není podstatnou podmínkou. V závislosti na mezinárodním právu a smluvních omezeních nemusí činit žádný zvláštní problém najmout na některé úkoly pracovníky ze zahraniční.

Přístup k širšímu spektru specializovaných zdrojů

Virtuální prostředí organizace přeje možnosti zaměstnat některé odborníky jenom na částečný úvazek. Obzvláště vítané je to pro spolupracovníky z výzkumních pracovišť či z vysokých škol, kteří takto mohou zůstat na svých pozicích v rámci univerzit a zároveň se spojit s firmou jakožto partneři, směňující svůj čas za podíl na společnosti nebo za plat a možnost ovlivnit směrování odvětví v praxi. Z druhé strany pak samotná virtuální organizace má tímto způsobem kromě lidských zdrojů lepší přístup i k specifickým zdrojům materiálním či informačním – v podobě know-how svých členů a jejich případných partnerských organizací.

Schopnost konkurence

Spolupráce dislokovaných týmů či pracovních skupin může být příležitostí pro konkurování mnohem větším korporacím. Za pomoci informačních a komunikačních technologií překonává virtuální organizace prostorové hranice. Současné technologie dovolují dosahovat ekonomických výhod velkých korporací, jako jsou výnosy z rozsahu a znalosti, a zároveň využívat „lidských“ výhod malých podniků, jako je sloboda, kreativita, motivace a pružnost. Vůči velkým firmám virtuální organizace uplatňuje společné jednotné vystupování jako jeden subjekt, no jednotliví členové si zachovávají svou nezávislost a pokračují v rozvíjení svých specifických dovedností.

Efektivnější komunikace

V neformálně naladěných vztazích se otevírá širší prostor pro komunikaci oproti tradičním hierarchickým organizacím. Tato komunikace je mnohokrát efektivnější a do diskusí se má možnost zapojit více lidí. Efektivnost komunikace zabezpečují pravidla, jež jsou u virtuální organizace nepostradatelná. Určují např. pravidelnost podávání informací, minimální frekvenci čtení doručených e-mailů, časový limit pro odpověď na výzvu/dotaz. U asynchronních typů komunikace (elektronická pošta nebo tzv. instant messaging) je výhodou možnost zareagovat až po promyšlení odpovědi, odpověď pečlivě zformulovat, příp. odložit reakci na pozdější dobu a věnovat se v dané chvíli naléhavější práci.

Samořízení

Zaměstnanci ve virtuální kanceláři mají možnost pracovat bez toho, aby byli rušeni nadřízenými. Samořízení snižuje podíl neproduktivní práce, jako jsou např. opakující se vzkazy, zprávy, prezentace, porady atd., které mohou sužovat některé podniky. Zaměstnanci tak také mají lepší příležitost plně rozvinout své nápady podle vlastních představ, bez zasahování jiných.

Pohodlí pracoviště

Práce z domova je stále šířeji přijímána. Domácí kancelář totiž – kromě výhody přizpůsobení individuálním nárokům jednotlivce a jeho životnímu stylu – usnadňuje pracovníkovi přístup k práci. To znamená, že se za den stihne udělat víc práce, neboť lidé mohou pohotově vstupovat do svého pracovního prostředí. Mobilní kancelář rozšiřuje tuto vysokou přístupnost o možnost volného pohybu. Navíc odpadá otravné dojíždění do práce a náklady s ním spojené. Ve všeobecnosti platí, že peníze ušetřené za dojíždění by měly pokrýt náklady na dodatečné vybavení.

Daňové výhody

V některých zemích (např. USA) jsou virtuální organizace zvýhodněny prostřednictvím toho, že domácí kanceláře – na rozdíl od firemních – nepodléhají zdanění.

Snadné ukončení spolupráce

Odpadá nutnost pečlivé přípravy formálních náležitostí k ukončení spolupráce, jako je tomu např. u formálních joint ventures.

8.2 Nevýhody virtuálních organizací

Omezené sociální kontakty

Mezi často zmiňované slabé stránky virtuálních organizací patří ztráta příležitostí k neformálním, spontánním rozhovorům „u automatu na kávu“ a žádný nebo jen velmi omezený kontakt mezi manažerem a týmem. Komunikace zprostředkovaná médii a vybudování osobních vazeb (kamarádství) na dálku je komplikovanější. Např. formálnost a stručnost e-mailových zpráv může nepříznivě ovlivnit budování důvěry, neboť ji lze vyložit jako úmyslné zamlčování informací. V tomto ohledu se mluví o paradoxních situacích, kdy je nutné formalizovat neformální mechanismus zpětné vazby, aby se virtuální týmy a jejich členové mohli cítit v kontaktu, doceněni a ne izolovaní.

S komplikovanými vztahy „na dálku“ souvisejí i další problémy, jako je ztráta synergie, větší riziko vzniku konfliktů, oslabená loajalita vůči firmě a problémy zachování soudržnosti firmy.

Jazykové a kulturní bariéry

Pokud členové týmu mluví odlišnými jazyky, snadno dojde k různým zkreslením, nepochopením až konfliktním situacím. Tuto překážku pochopitelně výrazně pomáhá překonávat používání jednoho společného dorozumívacího jazyka, na němž se členové organizace předem dohodnou. Hlavními jazyky v současném podnikatelském světě jsou angličtina, španělština, japonština a čínština. I když společný dorozumívací jazyk nabízí východisko, je třeba mít na paměti, že kulturní rozdíly a odlišný způsob myšlení jednotlivců se do komunikace promítá i nadále. Proto je jistá obezřetnost a nadhled při komunikaci lidí z jiných kultur nevyhnutnou podmínkou jejich bezproblémové spolupráce. Lidé z odlišných kultur snadno dojdou k vzájemnému nepochopení svých způsobů chování nebo mohou mít sklon stereotypně posuzovat lidi podle zažitých představ o jiných národnostech, čímž se ohrožuje vzájemná důvěra.

Synchronizace činnosti

Když lidé nejsou na stejném místě a potřebují některé své aktivity navzájem synchronizovat, stává se problémem čas. Pokud členové týmu pracují v různých časových pásmech, zpoždění výkonu některých činností se může pohybovat od několika hodin až k jednomu dni. Asynchronní proces komunikace mění dialog dvou stran na dva paralelní monology, čímž může vzniknout problém přiřazování významů. Čím více jsou členové týmu od sebe vzdáleni, tím těžší je najít vyhovující čas pro komunikaci v reálném čase. Ovšem i přes nepříjemnost časových rozdílů v práci virtuálních týmů a organizací nejedná se o nepřekonatelnou překážku.

Osobní setkání

Je jenom málo příležitostí, kdy je fyzická blízkost nevyhnutná – pro společné podepisování šeků, pohovory při přijímacím řízení s kandidáty na zaměstnání či příležitostné rozhovory.

Malá interní setkání o dvou až čtyřech lidech mohou probíhat doma či v restauraci. Při větším počtu účastníků je nutné osobní setkání předem naplánovat. Prezentace pro zákazníky či sponzory lze uspořádat na jejich půdě, ale někdy je potřeba sejít se bez předchozího velkého plánování. Často však nemusí být snadné narychlo najít prostor pro příležitostné setkání. Setkání s pracovníky z opačné strany země či zeměkoule vyžadují navíc leteckou přepravu a ubytování a stravování, je třeba je plánovat v předstihu, aby nebyly zbytečně drahá, tudíž je lze pořádat jen sporadicky. Technologickými alternativami jsou telefonické rozhovory, telekonference pro více lidí a videokonference na bázi Internetu.

Management znalostí

Ve virtuálních organizacích je vystaven mnoha komplikacím, protože se pracuje pod velkým časovým tlakem a dynamická organizační struktura komplikuje vybudování infrastruktury pro sdílení znalostí. Sdílení znalostí s ostatními je pro každého člena zároveň rizikem, že přijde o svou konkurenční výhodu. Rovněž časově omezená spolupráce týmů či jednotlivců způsobuje, že po ukončení spolupráce je většina nabytých znalostí pro organizaci nenávratně ztracena.

Školení

V tradiční organizaci se školení odehrává obvykle jako setkání skupiny zaměstnanců na jednom místě. Ve virtuální organizaci je to problém, protože takové místo jednoduše není k dispozici. Řešením je školení formou seminářů na půdě vzdělávací instituce místo školení přímo ve firmě. Nevýhodou seminářů je finanční náročnost a nepohodlí spojené s cestováním na místo školení. Rozumnou alternativu nabízí videokonference. Avšak velká část „školení“, tzn. doplňování kvalifikace pracovníků, obnáší účast na konferencích, která znamená cestování tak či tak.

Předsudky partnerů a zákazníků

Domácí kanceláře občas budí dojem neprofesionality. Mnoho zákazníků vnímá z různých důvodů jako něco zvláštního jít na schůzku do domácí kanceláře. Mezi důvody lze uvést např. pocit narušování soukromí, nepracovní atmosféru, rozptylování (dalšími osobami v domácnosti či domácími zvířaty), sousedy. Panuje také všeobecný dojem, že zaměstnanci ve skutečnosti nepracují, když jsou doma, že podnik není opravdový. Tohle není ani tak problém samotných zaměstnanců, ale spíš pro různé obchodní partnery apod., jež se s podobnou formou práce ještě nepotkali. Uchazeči o zaměstnání označují zkušenost z pohovoru v domácí kanceláři za neobvyklou, ale ne nepříjemnou.

Modernizace technologie

Většina pracovníků ve virtuální organizaci používá svůj vlastní počítač a jiné vybavení, z toho důvodu je komplikovanější modernizovat ve firmě jak hardware, tak i softwarové vybavení. Modernizace vybavení už není jen úkolem pro vedení firmy či pro speciální pracovní skupinu, nýbrž každý zaměstnanec musí nést svou dávku zodpovědnosti za vybudování a údržbu pracovního prostředí.

Dostupnost technologie

Je už mnoho částí světa, kde je současný stav technologie a infrastruktury na velice pokročilé úrovni. Nicméně, ještě pořád je mnoho regionů, kde komunikační infrastruktura není dostačující. Vedle toho nové verze softwaru se k zákazníkům dostávají v některých oblastech dříve a v jiných později, což může způsobit nekompatibilitu různých aplikací používaných pracovníky a vážně zkomplikovat koordinaci práce. Možnosti pořádání videokonferencí i přes všechno opěvování jsou pořád poměrně omezené.

Pracovní prostředí

Ne každý se hodí pro práci ve virtuální kanceláři. Vhodná osobnost se musí vyznačovat sebedisciplínou a musí být schopná samomotivace. Práce z domova den co den není to samé jako příležitostná práce na dálku. Navíc jde o novou situaci i pro případného životního partnera a rodinu zaměstnance, jemuž tento způsob organizace práce zasáhne do života. Je velice důležité oddělit pracovní a soukromý/obytný prostor tak, aby rušení bylo co nejmenší. Někteří zaměstnanci si nemusejí přát pracovat z domova. Buď jim firma vyjde vstříc a pronajme pro takové zaměstnance samostatné kanceláře, což však může být nehospodárné, nebo zkrátka tito lidé musí změnit zaměstnavatele.

Možnost zneužití

Virtuální práce nabízí příležitost k zneužití zdrojů organizace. Navzdory tomu, že v centralizované práci může rovněž docházet k plýtvání časem, mohlo by se zdát, že přímo na očích managementu to nebude až tak běžné. Podle zkušeností z empirického průzkumu je důvěra hmatatelnější ve virtuální kanceláři než v klasickém centralizovaném uspořádání. Firma najímá jenom lidi, kterým může důvěřovat. Podle zpráv na webu lze usuzovat, že důvěra v distribuovaných kancelářích pozitivně ovlivňuje spokojenost zaměstnance s prací a jeho produktivitu. I přesto je potřebné zavádět mechanismy bránící podvádění firmy jejími zaměstnanci. Jednoduchým nástrojem kontroly činnosti zaměstnanců je pracovní výkaz, který zaměstnanec vyplňuje a odesílá v pravidelných intervalech, např. týdenně či měsíčně. Další pojistkou je dvojí podepisování šeků. Interní směrnice jsou potřebné pro zajištění, že zaměstnanci budou k zastižení během dohodnuté pracovní doby nebo zanechají vzkaz s údajem, kdy se vrátí či kde je možno je kontaktovat. Tady splní svou funkci tzv. elektronická nástěnka. Monitorování aktivity pracovníka pomocí technického zařízení (např. sledování, kdy je jeho počítač v činnosti) je také možností, ovšem jednoznačně neoblíbenou. Navíc vyžaduje investice do monitorovacího zařízení a zabezpečení jeho provozu. Zaměstnanci musí vědět, co se od nich očekává, jaké platí směrnice a potřebují rovněž pravidelnou zpětnou vazbu. Konec konců, nejlepším měřítkem je posouzení kvality a časové náročnosti práce, aby bylo jasné, že za konkurenční plat odvádějí zaměstnanci přiměřenou hodnotu.

Přeceňování technologie

Někteří autoři varují před přeceňováním síly informačních technologií coby základního prvku, jež umožnil vznik nových organizačních uspořádání. Jako argumenty uvádějí problémy s nevyjasněnými funkcemi, rolemi a účelem, jež mohou lehce zničit pracovní vztahy.

„Přeinformovanost“

Jako slabá stránka virtuálních organizací je uváděna i přemíra informací pro jednotlivce, tzv. „syndrom přeinformovanosti“. Toto je však problém univerzální a nelze ho přisuzovat jenom virtuálním formám organizace. Spíš by se dalo uvažovat, že virtuální pracovníci mají dostatečné zkušenosti s prací s informacemi a umějí si s nimi poradit lépe než jiní.

9. Srovnání faktorů úspěchu síťové a virtuální organizace

Vznik meziorganizačních sítí je ovlivněn třemi druhy vazeb, které mezi organizacemi existují. Jsou to:

- toky zdrojů a propojení mezi činnostmi, které způsobují vzájemnou závislost organizací, jež za určitých podmínek může být nejlépe řízená právě pomocí meziorganizačních sítí,

- toky vzájemných očekávání mezi členy organizace, které mají vliv na to, jak členové vnímají příležitosti a rizika spolupráce a tak významně formují organizaci vznikající meziorganizační sítě,

- informační toky, jež ovlivňují vnímání členů sítě a jsou pro ně vodítkem při rozhodování a činnosti s ohledem na formu a obsah meziorganizační sítě.

Na úspěšnost síťových organizací má vliv mnoho faktorů. Vyčleňují se interpersonální faktory (podobnost členů sítě apod.), organizační faktory (vertikální a horizontální diferenciace a koordinace) a soustředí se především na odlišnosti mezi tzv. mechanistickými a organickými organizacemi.

Virtuální organizace svou specifičností znamenají pro Management výzvu. Aby bylo možné optimálně využít jejich potenciálu, je třeba věnovat pozornost několika významným faktorům. Patří k nim především důvěra a nasazení členů, soudržnost organizace, komunikace, řízení kompetencí, řízení změn a kontrolní činnosti.

zpět na obsah | TOC

2. kapitola - Právo Evropské unie a hospodářství členského státu

Právo je jedním z hlavních nástrojů, pomocí kterých se do ekonomiky určitého státu prosazuje politika, ať již se jedná o politiku hospodářskou, obchodní, zemědělskou, zahraniční, celní, nebo o další oblasti. Jak je to ale v případech, kdy v rámci ekonomické integrace, zejména ve formě celní unie, určité, pro hospodářství důležité odvětví práva, je svěřeno do pravomoci nadnárodních orgánů a institucí, ale za úspěšnost nebo neúspěšnost hospodářství odpovídají svému obyvatelstvu orgány členského státu takového ekonomického integračního uskupení?

Podle článku 10a Ústavy České republiky, včleněného do ústavy z důvodu řešení vztahu národního a nadnárodního práva, mohou být na základě mezinárodní smlouvy přeneseny některé pravomoci orgánů České republiky na mezinárodní organizaci nebo instituci. S ohledem na toto ustanovení dnem vstupu České republiky do Evropské unie mimo jiných právních předpisů vstoupila nejen v platnost, ale i v přímou účinnost řada právních předpisů Společenství. Na rozdíl od právních předpisů upravujících otázky daní, které nelze jako celek zařadit do skupiny přímo zavazující komunitární legislativy, základní celní předpisy do přímo závazné komunitární legislativy patří.

Z hlediska kategorizace pramenů práva ES/EU komunitární celní předpisy spadají převážně do kategorie sekundárního práva Společenství, tzn., že se jedná o právní akty vydané orgány Společenství na základě smluv Společenství a z hlediska právní formy se zpravidla jedná o formu nařízení Evropského parlamentu, Rady nebo Komise. Nařízení (viz článek 189 odstavec 2 Smlouvy ES) má obecnou závaznost, je závazné ve všech svých částech a je bezprostředně použitelné v každém členském státě. Základní nařízení Evropského parlamentu nebo Rady pro oblast celnictví [například Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 450/2008, kterým se vydává Modernizovaný celní kodex Společenství[123]] jsou často implementována četnými prováděcími nařízeními Rady nebo Komise [například Nařízení Rady (ES) č. 260/2009 o společných pravidlech dovozu,[124] nebo Nařízení Komise (EHS) č. 2454/1993, kterým se provádí stávající celní kodex Společenství[125]]. Z hlediska českého právního řádu mohou nařízení Společenství odpovídat funkčně jak zákonu, tak nařízení vlády. Všem nařízením Společenství je společné, že v okamžiku nabytí platnosti se stávají bezprostředně součástí právního řádu členských států, aniž by vyžadovaly implementaci nebo jiné převzetí do vnitřního právního řádu členského státu. Z hlediska právní ochrany je důležité, že se jednotlivec může na nařízení odvolat stejně jako na předpisy národního práva.

Princip přímé závaznosti a priority komunitárního celního práva znamená, že národní legislativa nesmí být v rozporu s komunitární, může komunitární legislativu pouze doplňovat v oblastech, které komunitární legislativa neřeší. Odhlédneme-li od řídkých výjimek, komunitární právo neobsahuje žádné organizační nebo procesní předpisy ke svému provádění činností státních orgánů nebo soudů. Proto i v oblasti celních předpisů nalézáme úpravu organizačních a procesních otázek v národní legislativě členských států. Organizační normou upravující organizaci a působnost celních orgánů je zákon o Celní správě České republiky.[126] Podobně je to i se sankčními ustanoveními. Z těchto důvodů například sankční ustanovení za porušení celních předpisů nebo některá procesní ustanovení, která nejsou upravena v celním kodexu Společenství,[127]jsou obsažena v českém celním zákonu.[128]

Právní oblastí, která má řadu styčných ploch s celní legislativou, je právo daňové. To je na rozdíl od přímo závazných komunitárních celních předpisů na nadnárodní úrovni v rámci Evropské unie upravováno především formou směrnic. Směrnice na rozdíl od nařízení nemá přímou účinnost, nýbrž je závazná jen pro ty státy, kterým je určena a „jen pokud jde o výsledek, kterého má být dosaženo“. Pro úplnost je potřeba uvést, že podle ustálené judikatury Evropského soudního dvora se lze dovolat i přímé účinnosti směrnice, přičemž se přímá účinnost směrnic odvozuje od článku 189, odst. 3 Smlouvy ES ve spojení s článkem 5 Smlouvy ES. Tento závěr se opírá o názor, že členský stát, který určitou směrnici v termínu neimplementuje, nesmí mít ze svého opomenutí žádnou výhodu a důsledkem toho je, že ustanovení v případě nepřevzaté směrnice nesmějí být aplikována v neprospěch jednotlivce.[129]

Rozdílná úroveň právní úpravy celní oblasti a oblasti daňové vede k následujícím otázkám:

1)                 Umožňuje komunitární celní právo a společná celní politika, na rozdíl od převážně národní úpravy daní, realizovat funkce cla, zejména funkci fiskální, obchodně politickou a ochrannou, tak aby byly dostatečně chráněny ekonomické zájmy členského státu?

2)                 Má komunitární úprava celní problematiky na rozdíl od převážně národní úpravy daňové problematiky vliv na ekonomiku členského státu? Pokud ano, jedná se o pozitivní nebo negativní vliv?

3)                 Mohou mít uvedené rozdíly v úpravě vliv na možnost regulace vztahů nadnárodních korporací a ekonomiky členských zemí ekonomického integračního uskupení?

Obecně se clo charakterizuje jako povinná platba fyzických a právnických osob, neekvivalentního charakteru, stanovená právními předpisy, která je vybírána v souvislosti s přechodem zboží přes státní hranici. Plní tři základní funkce, a to fiskální, která znamená zajišťování příjmů do veřejného rozpočtu, obchodně politickou umožňující jak komoditní, tak i teritoriální regulaci zahraničního obchodu a ochrannou, jejímž cílem je poskytnout rozumnou ochranu tuzemským odvětvím, na jejichž rozvoji má stát zájem, a která tuto ochranu prokazatelně potřebují. Ale plní tyto funkce stejně za podmínek samostatného státu nebo při začlenění do celní unie?

Obdobně i daň je definována jako ze zákona povinná platba fyzických a právnických osob do veřejného rozpočtu, neekvivalentního charakteru s přesně určenou výší sazby. Stejně jako clo plní i daně řadu funkcí, především fiskální (akumulační), jejímž cílem je odčerpávání části příjmů právnickým a fyzickým osobám do peněžního fondu státu, z kterého jsou hrazeny celospolečenské potřeby a funkci regulační, spočívající v regulaci výše zdanění podle charakteru příjmového zdroje. A jak je to s daněmi ve vazbě na začlenění samostatného státu do celní unie?

Obecně lze konstatovat, že fiskální úloha cla v souvislosti s rozvojem ekonomických integrací a liberalizace mezinárodního obchodu cestou odbourávání tarifních i netarifních překážek, ať již v dnes téměř historických kolech jednání v rámci Všeobecné konference o clech a obchodu (GATT) nebo ministerských konferencí v rámci Světové obchodní organizace (WTO), stále ustupuje do pozadí. V rozvinutých ekonomikách už klesá pod pět procent příjmů státního rozpočtu, v rozvojových zemích činí ještě více než čtvrtinu těchto příjmů. Přesto je to stále významná položka pro státní rozpočet. V Evropské unii však příjmy z cla vybraného členskými zeměmi patří k takzvaným tradičním vlastním zdrojům Společenství (TOR - Traditional Own Resources), pouze část se vrací zpět členským státům jako kompenzace nákladů spojených s jeho výběrem. Vzhledem k tomu, že se jedná o významný zdroj prostředků pro rozpočet EU, je důležitá i dokonalá a jednotná právní úprava a její jednotné provádění všemi členskými státy a proto je také provedena, jak je výše uvedeno, přímo závaznými komunitárními předpisy. To platí i ve vztahu k dalším funkcím cla.

Jako nástroj společné obchodní politiky Evropské unie musí clo tuto politiku prosazovat shodně jménem všech států a pro všechny členské státy ve společném zájmu, a to jak navenek například formou uzavírání mezinárodních dohod o celních uniích, oblastech volného obchodu, obhajováním zájmů Společenství v mezinárodních institucích jako WTO nebo Světová celní organizace (WCO), tak i dovnitř unie tím, že v rámci zahraničně obchodních vztahů dbá i ekonomických zájmů jednotlivých členských států. Je evidentní, že plnění této funkce je v podmínkách celní unie mnohem složitější než v samostatném státu a ne vždy se daří objektivně prosazovat zájmy jednotlivých členů. Například preferování vztahů s určitými nečlenskými zeměmi nebo skupinami takových zemí, nedostatečná kontrola nad činností a vlivem nadnárodních společností apod., může mít negativní dopady do hospodářství jednotlivých členských států, jak můžeme i v současnosti sledovat například v oblasti společné zemědělské politiky, utlumování až likvidace některých tradičních výrobních odvětví, takzvaný transfer pricing, kterému bych se chtěl ještě dále věnovat apod.

Obdobné závěry lze učinit i ve vztahu k plnění ochranné funkce cla, kde schopnost efektivně chránit nebo řešit problémy národních ekonomik společnými opatřeními v rámci komunitární legislativy je ve vazbě na vázanost mezinárodními smlouvami někdy téměř iluzorní, jak bych chtěl dále prezentovat příkladem dopadů a nemožností ochrany domácí výroby nadměrnými dovozy levných výrobků textilního, obuvnického a kožedělného průmyslu z některých asijských zemí.

Fiskální úloha daní, které jsou příjmem národních rozpočtů, je pro členské státy celní unie mnohem významnější a ve vazbě na plnění důležité regulační funkce, která musí zohledňovat specifické zájmy a rozdíly, ale i možnosti jednotlivých členů unie, je právní úprava daní svěřena národní legislativě členských zemí a orgány unie zejména cestou směrnic plní především harmonizační funkci.

Domnívám se však, že efektivní úpravou a využíváním možností celní a daňové legislativy může být dosaženo pozitivního ovlivňování ekonomiky jednotlivých členských států unie, jak ku prospěchu těchto států, tak ku prospěchu celého Společenství.

Abych však neprezentoval jen obecně známé informace, chtěl bych blíže uvést dvě oblasti ilustrující problémy související i s rozdílnou celní a daňovou právní úpravou a jejich možné negativní dopady na hospodářství členské země, případně naznačit kroky vedoucí k eliminaci takových negativních efektů.

První problematickou oblastí, na kterou bych se chtěl zaměřit, jsou otázky tak zvaného transfer pricingu, v daňové terminologii českých daňových orgánů označovaného jako problematika převodních cen nebo také problematika zdaňování transakcí mezi sdruženými podniky. Řešení problémů týkajících se převodních cen souvisí se snahou jednotlivých států zamezit daňovým únikům prostřednictvím deformované tvorby cen. Zejména v obchodech mezi „osobami ve spojení“ (ekonomicky nebo personálně spojenými podniky), v terminologii smluv o zamezení dvojímu zdanění se používá pojem „sdružené podniky“, může být při sjednávání cen místo čistě ekonomických a obchodních kritérií upřednostňováno hledisko minimalizace daňového zatížení. Sazby daně z příjmu (v ČR daně z příjmu právnických osob, v zahraničí např. daň korporativní) se pohybují v rozmezí od 0 do 35 %, a to svádí k možnosti zneužití nebo obcházení daňových předpisů zejména v oblasti mezinárodního obchodu.

Podle údajů Konference Spojených národů pro obchod a rozvoj (UNCTAD) přibližně 60% světového obchodu jde na účet nadnárodních společností (MNE-Multinational Enterprises), kterých je na celém světě více než 60.000 Ty mají po celém světě více než 900 tisíc dceřiných firem. Více než 50 % všech transakcí prováděných MNE (označují se také jako „kontrolované transakce“) je realizováno uvnitř těchto skupin. Na takové transakce však nepůsobí stejné tržní mechanismy (například konkurenční prostředí), jako na transakce, které probíhají mezi nezávislými podniky (označované jako nekontrolované transakce).

Transfer pricingem se označuje proces určování převodních cen v rámci jakékoliv obchodní nebo finanční transakce:

a)         se zbožím, službami, nehmotným majetkem nebo financemi,

b)         uskutečněná mezi spřízněnými stranami (osobami ve spojení, závislými osobami),

c)         jejíž strany se nacházejí ve dvou různých daňových oblastech.

Účelem transfer pricingu je především strukturováním prováděných transakcí (někdy i účelově prováděných transakcí) využít rozdílné daňové pozice členů MNE v různých zemích a optimalizovat využití daňových výhod. Jednotlivé organizační složky (členové kontrolované skupiny) v různých zemích stanoví při provádění vzájemného obchodu účelově převodní ceny s přihlédnutím k daňovému zatížení daní z příjmu v jednotlivých zemích, kde se členové skupiny nacházejí, nebo kde si za tímto účelem zřídili organizační součást podle příslušných národních předpisů. Z hlediska EU se nemusí jednat jen o třetí, nečlenské země, ale i o členské země s rozdílným daňovým zatížením korporativní daní. Zjednodušeně se dá tato situace vyjádřit tak, že účelovým stanovením převodní ceny se navýší příjmy v zemi s nižší daní z příjmu a sníží příjmy v zemi s vyšší daní z příjmu. Z hlediska daňového plánování se jedná o metodu, využívající ve styku mezi dvěma či více daňovými subjekty cen, které se liší od cen, které by byly sjednány mezi nezávislými subjekty.

Pro názornost uvedu hodně zjednodušený příklad:

MNE ve státě S1 vyrábí výrobek, který vyváží do státu S2 za cenu 1000 c.u. s náklady 600 c.u.,tak vytváří fakticky zisk 400 c.u. Ve státě S1 jsou však zisky právnických osob zdaněny sazbou 30 %, tzn., že daň by činila 120 c.u. Proto MNE založí dceřinou společnost ve státě S3, v němž je sazba korporativní daně pouze 5%. MNE bude dále přímo vyvážet výrobky ze státu S1 do státu S2, fakturovat je však bude prostřednictvím dceřiné společnosti ve státě S3 za cenu 600 c.u..

Výsledkem bude, že MNE ve státě S1 dosáhne účetně nulového zisku (příjem z prodeje S1 - S3 600 c.u. mínus náklady 600 c.u.), tím i nulové daně, dceřiná společnost ve státě S3 dodávku přefakturuje kupujícímu ve státě S2 již za cenu 1000 c.u.. Zisk ve výši 400 c.u. tak bude převeden ke zdanění do státu S3, ve kterém bude daň činit jen 20 c.u., takže daňová úspora činí 100 c.u.

Některé zahraniční poradenské firmy zcela oficiálně (například na společné konferenci WCO a OECD o celním hodnocení a transfer pricingu v Bruselu v květnu 2007) nabízejí vypracování optimálních struktur k zajištění účelného transfer pricingu, tzn. zjištění daňového zatížení daní z příjmu, vyloučení možnosti dvojího zdanění (ověření existence dohod o zabránění dvojího zdanění), možnost zřízení často jen formálních subjektů (dceřiných společností, poboček, filiálek apod.) podle národních předpisů, umožňujících fungování transfer pricingu. Zákonným postupem tak lze dosáhnout vyváženosti mezi požadavky státních orgánů a zájmem plátců daně. Úspěšné využití daňové optimalizace se zapojením daňových rájů však nelze vždy opřít o legální základ jako je tomu v případě uvedených postupných prodejů, ale často se spoléhá spíše na obtíže s identifikací skutečného vlastníka příjmů.

Důsledkem transfer pricingu je potom

-          vytváření velkého prostoru pro přesunování zisku a tím snižování daňových výdajů,

-          problém pro daňové orgány, které potřebují zajistit správný daňový základ,

-          důležitý zájem nadnárodních společností na omezení rizika dvojího zdanění.

OECD, s cílem dosáhnout mezinárodního konsensu v oblasti transfer pricingu vypracovala v roce 1979 Směrnici o převodních cenách pro nadnárodní podniky a daňové správy[130]„Transfer pricing Guidelines for Multinational Enterprises and Tax Administrations” (dále jen „Směrnice“), naposledy revidovanou a doplněnou v roce 2010.[131] Principy Směrnice o převodních cenách nejsou přímo zakotveny v českých daňových zákonech a není v nich obsažen ani přímý odkaz na ni. Její závaznost při výkladu Smluv však vyplývá ze skutečnosti, že Česká republika je signatářem mnohostranné mezinárodní Vídeňské úmluvy o smluvním právu.[132]

Základním principem, na kterém se členské státy OECD dohodly, je tzv. „princip tržního odstupu“ (dále jen „PTO“). Měl by sloužit jako mezinárodní norma pro převodní ceny, která by měla být používána pro daňové účely MNE a daňovými správami. Cílem pravidel pro transfer pricing je vyváženost mezi právem daňové správy požadovat potřebné informace k ověření, zda transfer pricing je v souladu s PTO a současně stanovit pravidla pro požadování dokumentace vyhovující z hlediska nákladů plátci daně.

Princip tržního odstupu spočívá v porovnání, zda cena v rámci transakce mezi osobami ve spojení je „objektivní“, tzn., zda odpovídá ceně dosažitelné v rámci podobné transakce mezi nezávislými stranami. Obecně se používá v oblasti zdanění, kde dochází k transakcím mezi společnostmi v určitém vztahu nebo uvnitř společností, např. mezi mateřskou a dceřinou společností. Je upraven v článku 9 smluv o zamezení dvojímu zdanění a v zákoně č. 586/1992 Sb., o daních z příjmů, ve znění pozdějších předpisů, který v § 23 odst. 7 upravuje a stanovuje podmínky pro použití ceny „obvyklé“ pro účely stanovení základu daně z příjmů takto:

„Liší-li se ceny sjednané mezi spojenými osobami od cen, které by byly sjednány mezi nezávislými osobami v běžných obchodních vztazích za stejných nebo obdobných podmínek, a není-li tento rozdíl uspokojivě doložen, upraví správce daně základ daně poplatníka o zjištěný rozdíl…“ Dále také definuje spojené osoby (podle těchto ustanovení však lze úpravu základu daně ve vztahu k transakcím mezi osobami jinak spojenými či blízkými aplikovat pouze ve vztazích mezi osobami, které jsou daňovými rezidenty České republiky nebo jsou daňovými rezidenty státu, se kterým Česká republika nemá uzavřenu Smlouvu.

V první řadě se musí vycházet z ustanovení mezinárodních smluv, kterými je Česká republika vázána.[133] Možnost úpravy základu daně při transferech mezi sdruženými podniky vyplývá z článku 9 odst. 1 Modelové smlouvy o zamezení dvojího zdanění OECD.

Příklad použití principu tržního odstupu:

Společnost C v Chorvatsku je ze 100 % vlastněna společností N v Německu. C prodává svému jedinému akcionáři N zboží za 5.000 EUR. Má-li se zjistit, zda cena 5.000 EUR odpovídá principu tržního odstupu (zda je objektivní cenou), musí se zjistit, za jakou cenu by mohla C stejné zboží prodat nezávislé, nekontrolované společnosti.

Problematika transfer pricingu není ani na úrovni EU ani na úrovni daňové legislativy České republiky řešena souhrnně formou zvláštního obecně závazného právního předpisu. V národní daňové legislativě jsou principy Směrnice o převodních cenách zahrnuty v zákoně o dani z příjmu, i když na ni nejsou v zákoně přímé odkazy, a v tomto zákoně jsou zapracovány i příslušné Směrnice Rady. Dnem vstupu České republiky do EU nabyla účinnosti formou novely zákona o dani z příjmu ustanovení Směrnic Rady, která zavádějí pravidla pro zdanění některých operací mezi spojenými osobami v rámci členských zemí EU, konkrétně Směrnice Rady 90/435/EHS o společném systému zdanění mateřských a dceřiných společností z různých členských států, Směrnice rady 2003/49/ES o společném systému zdanění úroků a licenčních poplatků mezi spojenými osobami a Směrnice rady 90/434/EHS o společném systému zdanění při fúzích, rozděleních, převodech majetku a výměnách podílů.

Za účelem odstranění bariér uvnitř EU s cílem sjednotit postupy a pravidla pro tvorbu dokumentace vyžadované k použití převodních cen, byl pracovní skupinou pro otázky zdaňování nadnárodních podniků – EU Joint Transfer Pricing Forum, vytvořen koncept evropské dokumentace k převodním cenám (EU Transfer Pricing Documentation, dále jen EU TPD), na jehož základě byl přijat Kodex chování ohledně dokumentace tvorby převodních cen pro nadnárodní podniky v EU (Code of Conduct in Transfer Pricing Documentation for Associated Enterprises in the EU). Důvodem vytvoření těchto pravidel je tedy skutečnost, že existence odlišných úprav dokumentační povinnosti v každém státě by měla za důsledek vytvoření nových překážek mezinárodního obchodu, existence rozdílů v rámci zemí EU pak komplikuje společnostem zakládání nebo provádění obchodní činnosti se spojenými osobami se sídlem v jiném členském státě a příprava různých dokumentačních balíčků může být ekonomicky a časově značně náročná. Pro nadnárodní společnosti zatím není použití EU TPD povinné, přesto se všechny členské státy EU, včetně České republiky, rozhodly přijmout evropský kodex EU TPD a implementovat jeho pravidla buď do svých zákonů, nebo za pomoci jiných závazných nástrojů a jiných forem sdělení. Ministerstvo financí ČR vydalo pokyn D – 334 k rozsahu dokumentace způsobu tvorby převodních cen mezi spojenými osobami, při jehož tvorbě plně akceptovalo výše uvedený koncept a současně zohlednilo veškerá národní specifika a souvislosti. Zásady by měly být aplikovány v souladu s platnými právními předpisy České republiky jak vůči tuzemským obchodním vztahům se sdruženými osobami, tak vůči mezinárodním obchodním vztahům se sdruženými osobami.

Ministerstvo financí ČR vydalo ke sjednocení postupu pro celou oblast problematiky převodních cen ještě další pokyny řady D, a to D 332 a 333[134] a metodická doporučení pro územní finanční orgány.[135]

Problematika transfer pricingu je obsáhlá, zasloužila by si více pozornosti, ale pro účel mého zamyšlení, především pro srovnání s řešením obdobných problémů v oblasti celní, musí tyto kusé informace vystačit. Důležité je si uvědomit, že analogií problematiky převodních cen v daňových předpisech je v celních předpisech problém určování celní hodnoty, kterou je cena skutečně placená nebo která má být zaplacena. Při dovozu zboží, které mezi sebou „obchodují“ osoby ve spojení (tak se v celní terminologii označují i sdružené podniky, které známe z daňové legislativy), je někdy problematické zjistit, zda se vůbec jedná o prodej, jak dalece případná deklarovaná cena odpovídá ceně obvyklé při obchodu mezi osobami, které nejsou ve spojení, jak dalece případné spojení cenu ovlivnilo.

Jak již bylo výše uvedeno, celní problematika je upravena komunitární legislativou, ale stejně jako v daňové oblasti nejsou otázky transfer pricingu řešeny samostatným právním předpisem. Vzhledem k tomu, že se jedná především o určování základu pro vyměření cla (ale nejen cla, protože vyměřené clo vstupuje i do základu daně z přidané hodnoty v případě dováženého zboží), kterým je celní hodnota, je problematika celní hodnoty upravena v celním kodexu Společenství (Community Customs Code - dále jen „celní kodex“) vydaném jako Nařízení Rady (ES) č. 2913/92 a v prováděcím předpisu k němu, kterým je Nařízení Komise (ES) č. 2454/93 (Community Customs Code Implementing Provisions dále jen „prováděcí předpis k celnímu kodexu“). Ustanovení upravující problematiku celního hodnocení jsou obsažena především v článcích 28 až 36 celního kodexu a v článcích 141 až 181a a přílohách č. 23 až 28 prováděcího předpisu k celnímu kodexu. Jsou implementací závazných pravidel obsažených v článku VII Všeobecné dohody o clech a obchodu GATT a v Dohodě o provádění článku VII GATT 1994.

Ustanovení článku 29 odst. 1 písm. d) celního kodexu, které uvádí podmínky pro použití hodnoty transakce (ceny skutečně placené) jako základu pro určení celní hodnoty dováženého zboží, vychází z předpokladu, že kupující a prodávající nejsou osobami ve spojení. Přesto však spojení mezi kupujícím a prodávajícím není vždy překážkou pro určení celní hodnoty podle článku 29, pokud prodávající a kupující jsou sice osobami ve spojení,[136] ale spojení neovlivnilo cenu zboží, které má být hodnoceno. Ovlivnění ceny může nastat, je-li cena účtovaná kupujícímu ve spojení nižší než cena, která by byla za stejných okolností účtována kupujícímu, který není s osobou prodávajícího ve spojení (pokud jsou například známy odchylné ceny za stejné nebo podobné zboží při prodeji nezávislým kupujícím). Nemůže-li celní úřad přijmout hodnotu transakce bez dalšího šetření, má poskytnout dovozci možnost, aby předložil další podrobné informace potřebné k tomu, aby mohl přezkoumat okolnosti prodeje. Celní úřad má přezkoumat odpovídající stránky převodu, včetně způsobu, jakým kupující a prodávající organizují své obchodní vztahy a způsobu, jakým se dospělo k příslušné ceně, za účelem rozhodnutí, zda spojení cenu ovlivnilo. K odstraňování pochybností dochází například na základě ustanovení článku 29 odst. 2 písm. b) celního kodexu, předložením důkazů o existenci srovnatelných hodnot transakce.

Není-li možné pochybnosti celního úřadu ohledně ovlivnění ceny vyvrátit (například cena dováženého zboží není blízká předložené srovnatelné celní hodnotě a deklarant nemůže pochybnosti vyvrátit ani na základě dalších podkladů), nemůže být celní hodnota určena podle článku 29 celního kodexu a v takovém případě se použijí k určení celní hodnoty odpovídající náhradní metody, z nichž některé jsou podobné metodám použitelným při aplikaci principu tržního odstupu.[137]

Při porovnávání obdobných institutů celního hodnocení a transfer pricingu, lze vysledovat určité shody, ale i rozpory a snahy o jejich řešení vycházejí především z možnosti jejich konvergence. Například je to charakter předpisů, kdy ustanovení článku 9 Modelové daňové dohody OECD a ustanovení Směrnice nejsou přímo závazná, závaznými se stávají až teprve když je smluvní strany zapracují do dvoustranných smluv, kterých je v současnosti více než dva tisíce, kdežto předpisy upravující celní hodnocení jsou přímo závazné. Minimální částka majetkové účasti, která je podle celních předpisů 5 %, není v pravidlech OECD stanovena a její stanovení záleží na národních legislativách, zpravidla se jedná o spřízněné osoby, pokud je majetková účast jedné v druhé 50% a vyšší. Úpravy ceny (připočitatelné a případně odpočitatelné položky), které jsou v celním kodexu přesně vymezeny, jsou pro transfer pricing odlišné, neexistuje jejich úplný výčet ani časové nebo místní podmínky pro jejich aplikaci.

Především však existují rozdílné zájmy jak daňových a celních orgánů, tak i samotného plátce daně při určování hodnoty (ať celní nebo převodní) pro celní nebo daňové účely. Obecně má plátce daně, který dováží zboží, zájem na určení co nejnižší ceny, která je základem celní hodnoty a tím dosáhnout minimálního zatížení zboží clem, návazně i daní z přidané hodnoty. Pro daňové účely má však v řadě případů snahu o uvádění vyšší ceny zboží za účelem zvýšení odpočitatelných nákladů od zisku a tím snížení daňového základu pro vyměření daně ze zisku, která bývá progresivnější než clo.

Vliv transfer pricingu na příjmy z cel:

a)       Převodní cena (transfer price) má přímý vliv na určení hodnoty transakce podle článku 29 celního kodexu (metoda hodnoty transakce dovezeného zboží), může být i základem ceny skutečně placené, nebo která má být zaplacena,

b)       nižší převodní cena znamená nižší hodnotu transakce a nižší clo = nižší příjem rozpočtu EU.

Vliv transfer pricingu na daňové příjmy:

a)      převodní cena ovlivňuje daň z příjmu v obou zemích a tím příjmy jak v zemi vývozu, tak v zemi dovozu,

b)      vyšší převodní cena znamená, že daňový výnos v dovozní zemi je nižší a ve vývozní zemi vyšší.

Transfer pricing a celní hodnocení používají některé stejné principy, ale chybí harmonizace předpisů.

Celní:

Daňové:

Základní předpis:

Dohoda o provádění článku VII GATT 94 (Dohoda), celní kodex

Příručka OECD

Směrnice Rady

Zaměření na:

Zda uváděná cena není nižší než obvyklé ceny (testy podle čl. 29 odst. 2 celního kodexu)

Zda uváděná cena není vyšší než cena podle PTO

Osoby jsou považovány za spojené (příbuzné):

Pokud je majetková účast jedné v druhé 5% a vyšší

Zpravidla pokud je majetková účast jedné v druhé 50% a vyšší (národní úpravy)

Lhůty pro přiznání:

V době dovozu

Po uzavření fiskálního roku

Hodnocení nehmotného majetku:

Předmětem cla pouze pokud se vztahují k dováženému zboží

Předmětem daně pokud není aplikován PTO

Metody hodnocení:

Stanovené pořadí (priority) použití šesti metod hodnocení

Není určeno pořadí při použití transakčních metod

Zaměření při hodnocení:

Použití hodnoty transakce stejného nebo podobného zboží

Použití PTO

Postupné prodeje:

Pravidla určují, který z více prodejů se použije

Pravidla transfer pricingu neurčují, který z více prodejů je rozhodující

Přestože se uvedené rozdílné zájmy celních a daňových orgánů i plátců cel a daní zdají nepřekonatelné, byla již přijata řada opatření k jejich sbližování, ať již kroky orgánů EU (viz výše uvedený Kodex chování ohledně dokumentace tvorby převodních cen pro nadnárodní podniky v EU) nebo ministerstvem financí ČR vydaný pokyn D 333 „K závaznému posouzení způsobu, jakým byla vytvořena cena sjednávaná mezi spojenými osobami“, kterým jsou do českého daňového práva implementovány předběžné cenové dohody (neboli předběžná cenová ujednání), známé z praxe mnoha zahraničních daňových a celních správ jako Advanced Pricing Agreement (APA).

Jako příklad může sloužit Daňová správa USA (Služba státních příjmů IRS). Právní úprava transfer pricingu je provedena v sekci 482 Zákona o státních příjmech z daní a poplatků 26 U.S.C 482 (dále jen „sekce 482“), kde je zakotveno oprávnění IRS „určovat, rozdělovat nebo přidělovat“ hrubý příjem, odpočty, kredity nebo daňové úlevy mezi plátce daně, kterými jsou osoby ve spojení, v rozsahu nezbytném předcházení daňovým únikům nebo aby jasně vyjadřovaly příjmy zapojených plátců daně, a dále oprávnění IRS upravit příjmy uvedené v daňovém přiznání plátce daně a uložit mu pokutu, pokud jeho daňové přiznání jasně neodráží jeho příjmy. IRS používá proceduru APA upravenou v sekci 482 a umožňující uzavření závazné dohody mezi IRS a plátcem daně a schválení metodologie transfer pricing IRS. Vazbu mezi celní hodnotou a hodnotou pro daňové účely představuje článek 1059A zákona o státních příjmech, který stanoví, že převodní cena (transfer price) dovezeného zboží nemůže být vyšší než hodnota deklarovaná pro celní účely a tím je dovozce limitován. Toto ustanovení se aplikuje pouze na transakce mezi společnostmi ve spojení.

Vraťme se však na půdu EU. Specifickými problémy jsou otázky právní úpravy postupných prodejů v článku 147 prováděcího předpisu k celnímu kodexu napomáhající k legalizaci některých ne vždy „čistých“ postupů v rámci transfer pricingu, které umožňují, přeprodeje mezi členy MNE se sídlem v různých členských zemích EU a zdanění zisku v členské zemi s nejvýhodnějším zdaněním (clo je v rámci celní unie stejné a tak v takovém postupu nehraje důležitou roli).

Jaká jsou východiska řešení?

a)      Nutnost řešit rozdílné postavení obchodní sféry ve vztahu k celním a daňovým orgánům.

b)      Nutnost řešit rozdílné přístupy celních a daňových orgánů k obchodní sféře.

Jaké jsou možnosti řešení?

Konvergence a koordinace pravidel pro:

a)      rozsah (působnost) předpisů upravujících celní a daňovou,

b)      metody celního hodnocení a metody použitelné pro aplikaci principu tržního odstupu,

c)      vzájemné uznávání hodnoty schválené nebo určené jedním orgánem pro postup druhého orgánu,

možnost sdílení (přístupu) dokumentace, informací, databázím auditů, společné provádění kontrol.

Jsme opět u problému rozdílné úrovně právní úpravy celní a daňové oblasti komunitárními a národními právními předpisy. Při řešení otázek transfer pricingu je nutné přihlížet k národním podmínkám, například v zemích kde jsou velké rozdíly mezi sazbami cla a daně ze zisku, je konvergence těžko realizovatelná. V podmínkách EU by tento problém byl relativně snadněji řešitelný vzhledem k tomu, že s ohledem na používání společného celního sazebníku odpadá problém s rozdílnými sazbami cla. Problém s rozdílnými sazbami daně ze zisku už začíná „pálit“ i některé představitele členských zemí EU i orgánů EU, byť z jiných důvodů.

Například v čísle 7 časopisu Ekonom, v části Politika & byznys se v článku „Unie uvnitř Evropské unie“ se můžeme dočíst o snaze německé kancléřky A. Merkelové a francouzského prezidenta N. Sarkozyho „dotlačit summit EU v Bruselu ke schválení jejich paktu pro konkurenceschopnost, jehož cílem je bližší spolupráce států eurozóny v oblasti hospodářských politik.“[138] Jedním z cílů toho paktu má být i návrh harmonizace podnikových daní nebo alespoň jejich základů. Je jasné, že tento návrh nesouvisí s problematikou transfer pricingu, je zaměřen především na důkladnější sledování státních hospodářských a rozpočtových politik a tvrdší prosazování rozpočtové odpovědnosti členských zemí. Obdobnou informaci podává i deník Mladá fronta E15 dne 15. 2. 2011 „Pár týdnů před hospodářským summitem EU se objevují první obrysy plánovaného ekonomického vládnutí. Posun k akceschopnější EU má zajistit sjednocení firemních daní. S tímto návrhem, píší FDT, přijde komise příští měsíc. Cílem je zrušit daňová zvýhodnění a přesun zisků do příznivějších zemí, stejně jako úspory pro nadnárodní hráče. Koncept je součástí německo-francouzského paktu konkurenceschopnosti.“[139]

Přesto by takový přístup napomohl, třebas jako vedlejší produkt, řešení řady dalších problémů, jako právě vliv rozdílné úrovně korporativních daní na ne vždy žádoucí využívání transfer pricingu, případně na jeho větší transparentnost.

To je pouze jedna z možností v rámci EU. A co na úrovni národní? Chtěl bych zde upozornit na článek 1.78 Směrnice OECD, který dosud nebyl jako „moudrá rada“ u nás vzat příliš na vědomí:

D. 5 Použití ocenění pro účely cla

1.78 Obecně řečeno je princip tržního odstupu používán mnoha celními správami jako princip srovnání mezi hodnotou zboží dováženého sdruženými podniky (přičemž tato může být ovlivněna zvláštními vztahy mezi danými podniky) a hodnotou obdobného zboží dováženého nezávislými podniky. Oceňovací metody pro účely stanovení cla však není možné dát do souladu s metodami pro stanovení převodních cen uznávanými ze strany OECD. Ve světle této skutečnosti mohou být celní ocenění užitečné pro daňové správy při oceňování povahy převodní ceny řízené transakce v souladu s principem tržního odstupu a naopak. Celní úřady mohou především disponovat aktuálními informacemi týkajícími se dané transakce, které by mohly být relevantní pro účely stanovení převodních cen, a to především pokud jsou tyto informace vyhotoveny daňovým poplatníkem. Daňové správy pak mohou disponovat dokumenty o převodních cenách, které obsahují detailní informace o okolnostech dané transakce.

1.79 Daňoví poplatníci mohou mít pro stanovení hodnot pro celní a daňové účely protichůdné podněty. Daňový poplatník dovážející zboží má obecně zájem o stanovení nízké ceny transakce pro celní účely, aby uložené clo bylo nízké. (Obdobné úvahy mohou vzniknout i ve vztahu k dani z přidané hodnoty, k obratovým daním a spotřebním daním). Pro daňové účely však může daňový poplatník chtít vykázat vyšší cenu zaplacenou za totéž zboží, aby si zvýšil odečitatelné náklady (ačkoliv tento krok by rovněž vedl ke zvýšení příjmů z prodeje prodávajícího v zemi vývozu). Spolupráce při vyhodnocení převodních cen mezi správcem daně z příjmů a celní správou v rámci jedné země je stále běžnější, a to by mělo pomoci při snížení počtu případů, kdy jsou celní ohodnocení nepřijatelná pro daňové účely a naopak. Zvláště užitečná by byla větší spolupráce na poli výměny informací a nemělo by být složité docílit jí v zemích, kde již mají integrovanou správu pro daně z příjmů a pro cla. Země, které mají oddělené správy, možná budou chtít zvážit úpravu pravidel pro výměnu informací tak, aby informace mohly být mezi odlišnými správami snadněji sdíleny.

Nejsem v žádném případě zastáncem integrace správy daní a cel formou sloučení do jednoho společného státního orgánu. Celní orgány nejen v České republice, ale i v řadě dalších zemí, mají specifické postavení odpovídající plnění úkolů vyplývajících ze závazků z mezinárodních smluv, a to nejen obchodních a obchodně politických (například kontrola dodržování embarg vyhlášených Radou bezpečnosti OSN), ale i v oblasti bezpečnostní politiky (boj proti drogám, terorizmu, praní špinavých peněz apod.), ochrany životního prostředí a kulturních hodnot (například úmluva CITES), tak i úkolů uložených jim národní legislativou (v současné době orgány Celní správy ČR realizují řadu kompetencí na základě více než 150 zákonných a podzákonných předpisů).

Jsem přesvědčen, že orgány celní správy s ohledem na jejich kvalitní personální, technické, organizační a nakonec i právní zabezpečení, jsou schopny převzít řadu úkolů v oblasti správy daní. Prokázaly to jak v oblasti správy spotřebních daní a ekologických daní, kde mají výlučnou působnost, tak i správou daně z přidané hodnoty u dováženého zboží, kterou úspěšně vykonávaly od jejího zavedení v roce 1993 až do roku 2004, kdy i převážnou část této daně při dovozu zboží převzaly finanční úřady. Přesvědčení o tom, že by úkoly, které dnes plní orgány celní správy, mohly převzít finanční orgány, opravdu nesdílím. Nemohu nevzpomenout na důkaz svědčící o dobré práci celníků i správnosti rozhodnutí o svěření některých daní celním orgánům, kterým byl spokojený pohled ministra financí Ivana Kočárníka v první polovině devadesátých let, když měl každé ráno na svém pracovním stole přehled o účtech, na kterých byly vedeny částky daně z přidané hodnoty vybrané celními orgány a které měl reálně k dispozici. A dnes? Kolik je případů neuhrazené daně z přidané hodnoty u dovezeného zboží, která v případě, že by ji spravovaly celní orgány, byla okamžitě vybrána současně se clem? V žádném případě nemám špatné mínění o územních finančních orgánech, právě naopak, ale na plnění řady úkolů například v rámci kontrolní činnosti prostě nejsou vybaveny, ať již personálně, tak i kompetenčně a v některých oblastech ani technicky.

Kde ale vidím rezervy v činnosti obou orgánů, to je v jejich spolupráci. Opět odkazuji na zkušenosti zahraničních celních a daňových správ, například ve Švédsku, Norsku, které dokazují, jak účinné jsou společné kontroly, audity, společné sdílení databází, informací, vzdělávání, přístupu k obchodní veřejnosti apod. Možná je teď ta správná doba, kdy se připravují organizační změny jak ve struktuře celních orgánů (přechod z třístupňového na dvoustupňový systém, decentralizace některých činností apod.), tak ve struktuře územních finančních orgánů, včetně přípravy projektu vytvoření jednoho inkasního místa pro příjmy veřejných rozpočtů, aby se řešily nejen přizpůsobením organizačních struktur, ale i dalších podmínek činnosti obou správ, také otázky užší spolupráce, která by byla prospěšná pro oba orgány, pro podnikovou sféru snižováním administrativních překážek, nákladů spojených často s dvojím prokazováním apod., tak i celkově pro hospodářství našeho státu. V tom nám však nepomůže žádná mezinárodní smlouva ani Evropská Komise, ale je to v rukách a rád bych věřil, že odpovědných a rozumných politiků i všech odborníků, právníků, ekonomů a zástupců dotčených orgánů.

V souvislosti s uvedenými otázkami spolupráce obou správ bych rád navázal na druhou problematickou oblast, na kterou je jak legislativa EU v oblasti celní, tak daňová v národní sféře, často krátká. Týká se problémů ochrany hospodářství členského státu před nadměrnými dovozy nebo dovozy podhodnoceného zboží, které hrozí způsobit újmu hospodářství dovozního státu, za situace, kdy se ochrana určitých hospodářských odvětví a zájmů přenesla z národních na unijní orgány. Ty však s ohledem na vázanost, nebo spíše „svázanost“ řadou mezinárodních smluv, jejichž cílem je liberalizace mezinárodního obchodu, které ale často nahrávají jen zájmům některých skupin států nebo i jednotlivých států, a to jak nečlenských, tak i uvnitř EU, nemohou, nebo možná ani nechtějí tuto funkci plnit. Týká se to ochrany řady průmyslových odvětví, zemědělství, tradičních výrob, ale i dalších oblastí hospodářského života. Jako příklad jsem si vybral problematiku dovozu textilního zboží, která se stává celosvětovým problémem, zejména v souvislosti s dravou expanzí některých asijských zemí, především Číny, vytlačující z trhu a likvidující tradiční výrobce a zbavující pracovních příležitostí obyvatelstvo jak v mnoha vyspělých zemích, včetně USA a řady členských zemí EU, tak likvidující i řadu tradičních výrob v rozvojových zemích, ve kterých se tak prohlubuje nezaměstnanost a bída, jako například v Bangladéši, odkud byly do celého světa vyváženy tradiční bavlnářské výrobky.

Svědky toho trendu jsme i v České republice, ve které došlo z důvodu nadměrných dovozů nejen textilních, ale i kožedělných výrobků a obuvi k narušení pravidel hospodářské soutěže a k postupnému poklesu výroby tohoto zboží až v řadě případů k likvidaci celých závodů a provozů. Téměř dvacet let jsem působil jako celník ve východočeském kraji, kde je, nebo spíše byla, značná koncentrace textilního průmyslu a odkud byly denně vypravovány desítky vagonových a kamionových zásilek vyvážejících textilní výrobky zdejšího průmyslu do celého světa. Dnes jsou z řady závodů jen smutné ruiny a jejich pracovníci docházejí na úřad práce. I to je vliv práva, bohužel špatného, neúspěšného nebo špatně aplikovaného, na hospodářství státu. Dokazuje to i řada pokusů o využití právních nástrojů, zejména těch, které jsou určeny k prosazování ochranné funkce cla, ale prokázalo se, že nelze spoléhat jen na solidaritu členských zemí a sílu legislativy EU, ale je nutné hledat vlastní, národní prostředky.

Již počátkem tohoto století, vláda České republiky, především pod nátlakem příslušných svazů, jako například Asociace textilního, oděvního a kožedělného průmyslu (ATOK), přijala několik nařízení, kterými se snažila omezit dovozy textilu z asijských zemí.[140] Celní správa, která nařízení připravovala, již ve stádiu přípravy upozorňovala jak příslušná ministerstva a vládu, tak i iniciující asociace, že vzhledem k pravidlům WTO upravujícím celní hodnocení, zejména Dohodu o provádění článku VII GATT 1994, takové opatření nemá naději na úspěch, což se také časem prokázalo a na základě třech podobných nařízení vlády došlo pouze v necelých deseti případech k postupu celních úřadů podle těchto nařízení, a to ještě jejich postup byl na hranici porušení mezinárodní smlouvy. Proto také na zasedání Výboru pro celní hodnotu WTO v Ženevě měli zástupci České republiky problémy vůbec takový postup obhájit. Obdobně dopadaly i snahy o využití dalších standardních ochranných opatření obchodní politiky.

Po vstupu České republiky do EU přešla i celní ochrana našeho hospodářství pod křídla Evropské unie, ale s velmi podobným výsledkem, jako byly marné snahy české vlády. Vstupem Číny do WTO v roce 2001 a zrušením kvót na dovoz textilu (v souladu s pravidly WTO), došlo v následujících letech k několikanásobnému nárůstu dovozu textilu do členských zemí EU. Evropská unie sice využila ochrannou klauzuli pro obchod s textilem, která je součástí protokolu o přistoupení Číny k WTO[141](tato klauzule upravovala možnost kvantitativních omezení dovozů) a uplatnila tzv. safeguardová opatření, jako zavedení antidumpingových cel, zavedení dovozních licencí apod., ale výsledek není nutné komentovat, vidíte ho, podíváte-li se do většiny obchodů v ČR, které nabízejí textilní a nejen textilní zboží.

Již řadu let je známo, že právě Česká republika se stala nejen cílem dovozů textilního zboží z Číny a dalších zemí, ale i překladištěm, odkud je zboží, které je zde propuštěno do volného oběhu, dále distribuováno do dalších členských zemí. Na tuto situaci poukazují jak některé členské země, tak orgány Komise nebo OLAF – Evropský úřad pro potírání podvodů. Pokud budeme hledat odpověď na otázku, proč tomu tak je, musíme se zaměřit nejen na celní praxi, ale i na souvislosti s daňovou oblastí nebo na oblast zakládání firem jako společností s ručením omezeným apod. Bez významu také není povědomí našich občanů, že kdo šidí stát na daních, je hrdina a je úspěšný a proklamované „neznáme špinavé peníze“, které se často rodí právě z daňových podvodů, jen takové povědomí upevňují. Na rozdíl od podobného přístupu je v právním vědomí občanů většiny členských zemí EU často zakotveno, že daňový zločin je horší zločinu hrdelního. Pokusím se alespoň stručně rozebrat příčiny této situace a možnosti řešení.

Jak jsem již uvedl, snažila se jak česká vláda, tak EU regulovat dovoz textilu z asijských zemí pomocí nástrojů obchodní, potažmo celní politiky. Tlak byl především na použití celních předpisů upravujících určování celní hodnoty s odůvodněním, že deklarované ceny dováženého zboží jsou nereálné, neodpovídají často ani ceně použitých surovin a materiálů na světových trzích. Pravidla WTO, především Dohoda o provádění článku VII GATT 1994 a rozhodnutí č. 6.1 Výboru pro celní hodnotu WTO[142](implementováno do celní legislativy EU jako článek 181a prováděcího předpisu k celnímu kodexu), sice potvrzují právo celních orgánů na přezkoumání deklarované celní hodnoty a její případné odmítnutí, ale praktická realizace je velmi obtížná, navíc řada rozhodnutí českých soudů z formálních důvodů rozhodnutí celních orgánů v případech zpochybnění celní hodnoty zamítala a vytvářela tak precedenty pro obhajobu i očividně nereálných dovozních cen. Snahy o vyžádání verifikace dovozních dokladů celními orgány vývozního státu, včetně odvolání se na uzavřené mezinárodní smlouvy o vzájemné spolupráci v celních otázkách (konkrétně s Čínou),[143] také nebyly úspěšné. Takže zpochybnění dovozcem deklarované ceny je dnes téměř nemožné.

Pokud si připomeneme informace z předchozí části věnované transfer pricingu, tak dojdeme k závěru, že sice nižší celní hodnota a nižší clo na základě deklarované nízké ceny bude znamenat nižší příjem (ale do rozpočtu EU), avšak takové nízké ceny při porovnání s cenami, za jaké je potom zboží realizováno na trhu, včetně nízkého cla, znamenají, že výsledný zisk, který by měl být předmětem daně z příjmu (a ta je příjmem rozpočtu členského státu), by z hlediska přínosu pro hospodářství členského státu měl být výhodou. Problém je však v tom tuto daň z příjmu skutečně vybrat.

A jsme u druhého problému, a to možnost a schopnost finančních úřadů, na základě podkladů, které obdrží od celních úřadů, identifikovat příjmy deklarantů-dovozců inkriminovaného zboží, často vůbec identifikovat při následných kontrolách samotné dovozce (plátce daně) a řádně daň z příjmu vybrat. Tuto část ponechám na vyhodnocení povolanějších osob, které jsou obeznámeny s možnostmi daňových kontrol a celého systému prověřování i ve vazbě na daň z přidané hodnoty z dováženého zboží, kterou také spravují finanční úřady. Přesto i zde najdeme jeden společný problém, na který narážejí při snaze o řádnou realizaci celní a daňové povinnosti pracovníci obou správ, a to takzvané nekontaktní firmy.

V tisku, i odborném, můžeme často najít informace o pochybných firmách, které rychle vzniknou, provedou určité operace a opět zmizí. Většinou se mluví o zahraničních daňových rájích, ale nejsou to jen Bahamské ostrovy, Kajmanské ostrovy nebo Lichtenštejnsko s offshore jurisdikcí, ale i řada členských zemí EU se standardním daňovým režimem (onshore jurisdikcí) jako Kypr, Malta, Litva, Nizozemsko a dokonce i stará dobrá Anglie, které nabízejí zcela legálně možnosti zřízení offshore, ale i onshore společností s jejich využitím v rámci daňového plánování a optimalizace zisků. Například Hospodářské noviny ze dne 22. 2. 2011 zmiňují v článku „Lawford House, 4. patro. Oblíbené sídlo tajných firem“ praxi byznysu se zakládáním offshorových společností se statusem Limited ve Velké Británii, kde ke zřízení společnosti Ltd. stačí jedna libra a náklady na provoz takové britské „limited“ si potom ještě v Česku lze odečíst z daní. Neméně důležité je, že skutečný majitel zůstane zastřený. Když jsem se ve své zprávě ze zahraniční cesty v roce 2007 zmiňoval o nabídkách zahraničních poradenských firem na konferenci WCO-OECD na zřizování podobných firem, neměl jsem tušení, že za několik roků bude stačit kliknutí na vyhledávač v internetu třeba pod heslem offshore nebo daňové ráje a otevře se vám řada podobných nabídek i od českých firem nabízejících i „ready made“ firmy, tzn. možnost nákupu již existující společnosti – hotové firmy.

Ale situace se zřizováním společností v České republice není v některých aspektech příliš odlišná. Pokud se například pracovníci celních nebo finančních úřadů vypraví na kontrolu účetnictví firmy dovážející textil z Číny nebo Vietnamu, zjistí, že na jedné pražské adrese je evidována řada firem, ale zástupce firmy není k dosažení. Taková firma doveze několik větších zásilek, zboží je propuštěno do volného oběhu na základě předložených dokladů, a když se přistoupí k následné kontrole, nelze již firmu dohledat. Zde je jedna z možností, která je plně v moci našich kompetentních orgánů, aby byla zpřísněna pravidla pro zřizování právnických osob a nemohlo tak docházet k výše uvedeným situacím.

Další rezerva je již v souvislosti s transfer pricingem zmíněná lepší spolupráce celních orgánů a územních finančních orgánů, podpořená jak lepší právní úpravou kompetencí a oprávnění těchto orgánů, tak účinnější realizací již existujících dohod o vzájemné spolupráci. Cílem by pak mělo být dosažení vyšší účinnosti jak při ochraně hospodářství České republiky, tak zlepšení příjmů státního rozpočtu s tím, že o co méně se odvede do rozpočtu Evropské unie v podobě cel, o to více by se mělo odvést do státního rozpočtu republiky v podobě daně z příjmu.

zpět na obsah | TOC

3.kapitola - Úprava přeshraničního přemístění sídla obchodních společností v sekundárním evropském, slovenském a španělském právu

Přeshraniční přemístění sídla obchodních společností je gordickým uzlem svobody usazení garantované Smlouvou o fungování Evropské unie od samého počátku harmonizačního úsilí v oblasti práva obchodních společností v Evropské unii (EU). Přes skutečnost, že rozhodnutí Soudního dvora EU (SD) v období před i po rozhodnutí Űberseering[144] naznačují výrazný posun v pružnosti přemístění sídla obchodní společnosti do jiného členského státu EU, nedávná rozhodnutí SD ve věci Cartesio,[145] ale aj VALE[146] potvrzují, že některé otázky svobody usazení prostřednictvím přemístění sídla společnosti zůstávají nezodpovězené. Zejména posledně jmenované rozhodnutí SD VALE bylo odbornou veřejností vnímané jako poslední článek mozaiky, kterou vytvořila jednotlivá rozhodnutí týkající se možnosti přemístit sídlo obchodní společnosti do jiného členského státu, když SD deklaroval, že členské státy nemohou omezit s ohledem na svobodu usazování zahraniční společnosti při změně právní formy společnosti při přemístění sídla do hostujícího členského státu, jestliže tento stát umožňuje změnu právní formy domácím společnostem.

I přes výrazně rozšiřujícímu výkladu svobody usazování prostřednictvím rozhodnutí SD, zůstává v prostoru nedořešených témat několik praktických otázek, jako například celá řádka procesních pravidel týkajících se změn právní formy společnosti v hostujícím členském státě, který takovou změnu umožňuje. Vzhledem ke skutečnosti, že SD rozhoduje a odpovídá na otázky členským státům, které souvisí s konkrétní skutkovou podstatou individuálního případu, komplexní řešení problematiky přeshraničního přemístění sídla obchodní společnosti jen na základě výkladu SD může být zdlouhavým a nejistým procesem. Z uvedeného je možné vyvodit, že tyto nezodpovězené otázky budou evropští zákonodárci řešit komplexní formou, a to cestou sekundárního práva EU.

Praktické důsledky současné právní úpravy na EU úrovni

Z pohledu už přijatého sekundárního práva EU částečné harmonizační úspěchy a posun také v oblasti přeshraničního přemístění sídla na celoevropské úrovni můžeme vidět ve vytvoření evropských forem obchodních společností, jakými jsou evropské hospodářské zájmové sdružení,[147] evropská akciová společnost (SE)[148] a evropská družstevní společnost (SCE).[149] Tyto formy používají vlastní úpravu, která zahrnuje i přemístění sídla a do úvahy přichází i přemístění sídla, přičemž dojde ke změně práva, kterým se řídí.[150] I přesto, že tyto evropské formy obchodních společností přispívají k flexibilitě mobility obchodních společností, přemístění sídla obchodní společnosti je podmíněné a nepřímé. Vossestein a někteří jiní autoři[151] upozorňují, že i když je přemístění sídla v rámci těchto forem společností možný, způsoby a možnosti takového přemístění zahrnují v sobě množství nevýhod, jsou nešikovné a finančně náročné. Dokonce se v praxi ukázalo, že velmi málo společností se přiklonilo k přeshraničnímu přemístění sídla společnosti na základě statutů evropským forem společností.[152] Vzhledem k uvedeným skutečnostem je možné vyvodit závěr, že i když je v rámci evropských forem společností přeshraniční přemístění sídla společnosti možné, jde o nepřímý přesun s komplikacemi, které brání svobodě obchodných společností usadit se tak, jak je garantovaná Smlouvou o fungování EU.

Na druhé straně, i když je zřejmé, že současná sekundární evropská úprava jen v omezené míře umožňuje plnohodnotné využití svobody usazování společnosti, co se týká přeshraničního přemístění sídla společnosti, je možné tvrdit, že budoucí rozvoj současných tendencí v praxi by do určité míry mohl vykrýt vakuum a v dostatečné míře umožnit bezbariérové přemístění sídla společnosti. Evropská komise jako nejvýraznější aktér tohoto „status quo“ přístupu obhajuje názor a navrhuje, že v první řadě by se měly posoudit praktické důsledky současné právní úpravy, jako například Směrnice o přeshraničním slučování či splynutí kapitálových společností[153] a připravované úpravy evropské společnosti s ručením omezeným,[154] a či by tato úprava byla schopná v dostatečné míře dosáhnout výsledku ekvivalentnímu přemístění registrovaného sídla společnosti.

Jak také tvrdí Sousa, v případě, že se nepřímé formy přeshraničního přemístění registrovaného sídla ukáží efektivní, plánovaná 14. směrnice o přeshraničním přemístění sídla obchodní společnosti se stane nepotřebnou[155] Za momentální situace, pokud je návrh úpravy týkající se evropské společnosti s ručením omezeným ještě jen ve stadiu příprav a kazuistika týkající se využití přeshraničního splynutí kapitálových společností jako náhrady za přemístění sídla společnosti se zdá statisticky nevyhodnotitelná, přetrvává stále silný proud názorů jednotlivých aktérů, že přijetí 14. směrnice je klíčovým bodem v oblasti přeshraničního přemístění sídla společnosti, když by její přijetí unifikovalo a přímo zodpovědělo výrazné množství otázek souvisejících s touto problematikou, zejména z praktického hlediska celého procesu.

Směrnice o přeshraničním přemístěný sídla společnosti

Ve světle těchto argumentů zůstává tedy diskutabilní, jestli je stále nevyhnutelné přijetí směrnice, která by přímo a podrobně pojednávala o přeshraničním přemístění sídla. Pravděpodobně nejsilnějším argumentem ve prospěch přijetí takové směrnice je skutečnost, že tato směrnice by přímo upravovala danou problematiku a jednotlivé státy by musely v souladu se směrnicí unifikovat tuto oblast ve svém národním právu. Obhájci přijetí této směrnice trvají na tom, že kromě výhod výše uvedených, přináší přijetí směrnice s sebou také ekonomické benefity, a tak i zlevněné celého procesu. Další argumenty ve prospěch přijetí této směrnice jsou například lepší pozice na zajištění právní jistoty v procesu přeshraničního přemístění sídla, lepší garance ochrany věřitelů, akcionářů, jakož i zaměstnanců s ohledem na přemístění sídla. Přínos pro podnikatele je především ve svobodném výběru právního řádu, který mu nejvíce vyhovuje, a také ve snížení značných finančních nákladů a papírování spojenému s likvidací společnosti.

Problematika směrnice o přeshraničním přemístění registrovaného sídla obchodních společností má na poli orgánů EU dlouhou historii. Mezi roky 2003–2006 proběhly tři veřejné konzultace týkající se této směrnice, v roce 2012 konzultace ohledně budoucnosti práva obchodních společností a v roce 2007 vyhodnocení důsledků předmětné směrnice.

Co se týká veřejného mínění ohledně potřeby úpravy přeshraničního přemístění sídla obchodních společností, většina respondentů (až 79,6 % ze 113 respondentů) veřejné konzultace z prosince 2005[156] uvádí, že v oblasti harmonizace práva obchodních společností je stále prostor na přijetí takové směrnice, která by ulehčila mobilitu evropských společností (zejména malých a středně velkých podniků) a umožnila by jim relokovat společnost do členského státu, jehož úprava nejvíc vyhovuje potřebám příslušné společnosti.[157] Průzkum dále potvrdil, že většina odpovídajících si myslí, že současná úprava nezabezpečuje přímé přemístění sídla obchodní společnosti, a proto je potřebné přijmout specifickou legislativu, která by danou problematiku upravila.[158] Někteří respondenti také vyjádřili názor, že ve smyslu současné právní úpravy stále panuje nejistota týkající se vlivu judikatury SD na svobodu usazování v konkrétním případě. Autor Vossenstein také dodává, že směrnice by mohla pomoci odstranit poslední překážky a neoprávněné omezení svobody usazování a taktéž by mohla ulehčit samotný výkon svobody usazování.[159] Směrnice by obzvlášť mohla rozlousknout konflikt a nesrovnalosti mezi jednotlivými národními úpravami tím, že by jednotlivé úpravy v této oblasti propojila a sjednotila[160] tak, aby všechny národní úpravy respektovaly principy jednotného a volného trhu, na kterém je garantovaná svoboda usazování ve smyslu Smlouvy o fungování EU.[161]

Vzhledem ke skutečnosti, že dřívější veřejné konzultace byly z větší míry teoretické, orientovaly se především na vůli veřejnosti ohledně přijetí této směrnice a postrádaly data týkající se finančního hlediska, začátkem roku 2013 proběhla další veřejná konzultace[162] iniciovaná Komisí. Nejnovější průzkum byl do jisté míry ovlivněný další Zprávou Evropského parlamentu, která obsahuje doporučení Komise týkající se přeshraničního přemístění sídla obchodních společností z ledna 2012 (prvotní zpráva Evropského parlamentu obdobného charakteru z roku 2004[163]), a zdůrazňuje její urychlené přijetí. Konzultace také zrcadlila posun ve stanovení okruhu problematických bodů s ohledem na rozhodnutí SD ve věcech Cartesio a VALE, které výrazně posunuly vývoj problematiky v této oblasti. Tato veřejná konzultace se zaměřovala spíše na otázky praktického charakteru, již souvisejících s obsahem případné směrnice, která by upravovala přeshraniční přemístění sídla společnosti, a na které odpovídaly nejen orgány veřejné moci jednotlivých států, ale také příslušníci mimovládního sektoru, jednotlivci i akademická obec. Výsledky průzkumu byly v září 2013 předloženy k posouzení Komise a očekává se, že Komise i n základě uvedeného začne výrazněji postupovat ve vytváření legislativního aktu, který by předložila ke schválení ve smyslu doporučení Evropského parlamentu.

Z výše uvedeného vývoje problematiky přeshraničního přemístění sídla obchodních společností na evropské úrovni je zřejmé, že současný stav není stavem konečným a i přes nedávná rozhodnutí SD, zejména rozhodnutí VALE, které výrazně posunulo výklad svobody usazování v současném právním vakuu, Komise pokračuje v monitorování aktuální sekundární právní úpravy EU a jejích vlivů a případné potřeby specifické úpravy přeshraničního přemístění sídla obchodní společnosti i formou Směrnice o přeshraničním přemístění sídla obchodní společnosti.

Úprava přeshraničního přesídlení společností na Slovensku a ve Španělsku

Ve druhé části příspěvku, pro nadšence komparace a pro zajímavost, bychom rádi poukázali na úpravu přeshraničního přemístění sídla obchodní společnosti ve Slovenské republice a Španělsku.

V první řadě je důležité podotknout, že na první pohled se může zdát, že oba členské státy vycházejí z jiných předpokladů při stanovení osobního statutu společnosti. Slovensko se v podstatě řídí čistě inkorporační teorií, zatímco Španělsko používá model inkorporační teorie, ale s omezujícími prvky teorie sídla vůči určitému typu společnosti, především co se týká zahraničních společností působících na jejich území,[164] resp. pseudozahraničních společností.

Původní Slovenská právní úprava vymezovala sídlo právnické osoby adresou, která je jako sídlo zapsána v obchodním rejstříku. Vycházelo se ze zásady formálního sídla, což vedlo k možnosti využívat i fiktivní sídlo. Zápis sídla do rejstříku měl zároveň konstitutivní význam.[165] Zásadní změnu přinesla rozsáhlá novela obchodního zákoníku (zákon č. 500/2001 Sb.), účinná od 1. ledna 2002. Vymezení sídla podřídila zásadě reálného sídla. Rozhodným se stalo místo, odkud je společnost řízena, kde jsou umístěny její řídící orgány. Vycházelo se z předpokladu totožnosti faktického a registrovaného sídla. Došlo také ke změně charakteru zápisu sídla do obchodního rejstříku, který měl jen deklaratorní účinek. Ke změně sídla docházelo samotným rozhodnutím příslušného orgánu společnosti. Tato koncepce se však dostala do rozporu s právem EU (s články 43 a 48 SES).

Novela Obchodního zákoníku (zákon č. 432/2004 Sb.) se proto s účinností od 1. října 2004 ohledně úpravy sídla právnické osoby vrátila k původní úpravě, tj. k úpravě před novelou z roku 2001. Změna úpravy byla za účelem zohlednění judikatury SD, jež v zásadě umožňuje přemístění skutečného sídla v rámci prostoru EU a připravovaného znění 14. směrnice, která důsledně rozlišuje registrované a faktické sídlo a předpokládá jejich nezávislý a v zásadě neomezený pohyb v EU. Za sídlo se tedy opětovně považuje sídlo společnosti. Není důležité, zda se z něj provádí i řízení společnosti. Zápis má opět konstitutivní účinek.

Co se týče přemístění sídla podle Obchodního zákoníku, je nutné si nejprve vymezit pojem „zahraniční osoba“. Pokud by tedy zahraniční osoba přemístila své sídlo (registrované)[166] na Slovensko, ztratila by statut zahraniční osoby. Zahraniční osoba, která tak v souladu s ustanovením § 26 Obchodního zákoníku přesune své sídlo do tuzemska, se ode dne účinnosti tohoto přemístění stává slovenskou právnickou osobou. Pro přemístění sídla zahraniční osoby do tuzemska se vyžaduje, aby takové přemístění stanovilo právo EU nebo mezinárodní smlouva,[167] která byla vyhlášena způsobem stanoveným zákonem. Totéž platí i pro přemístění sídla slovenské osoby do zahraničí. Předpokladem zápisu tuzemského sídla zahraniční osoby do obchodního rejstříku je splnění všech podmínek stanovených zákonem na tento zápis (zejména prokázání existence podnikatelského oprávnění podle slovenských předpisů).

Podle španělské právní úpravy je sídlo právnické osoby stanovené momentem svého vzniku,[168] a pouze pokud zakladatelé nestanoví sídlo v momentě vzniku společnosti, podpůrně se použije pravidlo čl. 41 španělského Občanského zákoníku (dále jen „CC“)[169] a za sídlo se považuje místo, kde se nachází statutární orgán, nebo kde se provádí hlavní činnost.[170] Takové podpůrné určení sídla se však použije jen zřídka, protože zvláštní ustanovení jednotlivých forem právnických osob většinou vyžadují povinné určení sídla při založení a registraci v příslušném rejstříku.[171]

Osobní statut společnosti se podle španělského práva určuje na základě „státní příslušnosti“.[172] Španělské právo v článku 38 CC stanoví, že společnost má státní příslušnost státu, který vybrali její zakladatelé (společníci). Zákonodárce výslovně stanoví, kdy má společnost španělskou státní příslušnost,[173] ale nestanoví, jaká je národnost společnosti, která není španělská. Interpretací tohoto jednostranného ustanovení někteří španělští doktrinalisti dospěli k názoru, že je nutné jej bilateralizovat a použít stejná kritéria, která určují španělské právo jako lex societatis i na určení cizího práva jako osobního statutu společnosti.[174]

Zahraniční společnosti jsou španělským právem uznávány bez potřeby zvláštního postupu nebo formálního schválení národního orgánu (automatické uznání společnosti) a právo, kterým se společnost řídí, určuje podle španělských norem kolizního práva. Pokud je tedy společnost založená v souladu s právem, které určuje její osobní statut, španělské právo uzná takovou společnost automaticky.[175]

Ve španělském právu neexistuje žádné výslovné pravidlo, jaké kritérium se používá na stanovení osobního statutu společnosti. Zmíněný čl. 9 odst. 11 CC uvádí, že toto kritérium je státní příslušnost, ale nestanoví pravidlo, podle kterého se státní příslušnost určuje, čímž nechává velké pole problémů a možností na interpretaci.

Obecné kritérium, které se používá na základní typ společností, a to osobní společnosti, je model inkorporace. Španělskými společnostmi jsou ty, které jsou založeny v souladu se španělským právem, nebo jejichž zakladatelé (společníci) chtěli společnost založit v souladu se španělským právem. Pokud vznikne pochybnost o vůli společníků založit společnost v souladu se španělským právem, zkoumá se, zda má společnost své statutární sídlo ve Španělsku.[176] Toto pravidlo funguje i naopak, když se zahraniční společnosti, které mají své reálné sídlo ve Španělsku, řídí právem jiného členského státu, podle kterého byly založeny.

Obecné pravidlo, tedy teorie založení, platí stejně i pro kapitálové společnosti. Aby však zákonodárce zabránil budoucím podvodným jednáním, ustanovil, že pokud by měla být společnost „objektivně“[177] španělskou společností, nemůže být založena v souladu s cizím právem.

Vzhledem k tomu, že zákonodárce uvedl ve zvláštních ustanoveních zákona o akciových společnostech[178] (LSA) v čl. 5 odst. 2 a v zákoně o společnostech s ručením omezeným[179] (LSRL) v čl. 6 odst. 2, že „španělské jsou pouze společnosti s hlavním místem výkonu činnosti (skutečné sídlo) ve Španělsku“, může se zdát, že španělské právo uznává v oblasti kapitálových společností teorii sídla. Vyvstává nám otázka, podle jakého práva se má řídit kapitálová společnost, která je založená podle španělského práva, ale její skutečné sídlo se nachází v zahraničí? Podle většiny akademiků stojíme v podstatě před určitým typem „jednostranného uplatňování“ teorie sídla.

Podle autora Garciamartína však zvláštní ustanovení LSA a LSRL nemění obecné pravidlo, ale stanoví jakousi výjimku z tohoto pravidla, aby se zabránilo podvodnému jednání – pokud by měla být společnost objektivně španělskou, musí se založit podle španělského práva. Odůvodňuje to i tím, že jde o koherentní aplikaci principů z nařízení Řím I.,[180] kde se v čl. 3 odst. 3 stanoví, že v případě, „pokud se v době volby všechny ostatní prvky pro situaci nacházejí v jiné zemi, než je země, jejíž právo bylo zvoleno, volba stran nemá vliv na použití ustanovení práva této jiné země, od nichž se nelze odchýlit dohodou“. Pokud se tedy vnitřní záležitosti společnosti, jakož i vnější vztahy týkají španělského práva, společnost má povinnost inkorporace v souladu se španělským právem. Vnitřní i vnější činnost společnosti se musí „objektivně“ dít ve Španělsku. Takový princip se použije rovněž pro osobní společnosti. Aplikace však vyžaduje soudcovskou konkretizaci v každém individuálním případě.[181]

Pokud jsou společnosti „objektivně“ španělské, ale jsou přesto založené podle cizího práva, španělské právo s tím spojuje určité sankce. Považuje je za „sociedades irregulares“,[182] z čehož vyplývají určité nevýhody, jako solidární odpovědnost za závazky společnosti nebo dokonce odpovědnost za závazky podle občanského práva. Kritériem formy odpovědnosti je, zda jejich aktivity jsou povahy obchodní nebo občanskoprávní. Největší nevýhodou ale je, že nejsou považovány za právnické osoby.[183]

I když majoritní doktrína považuje španělský systém za jednostranný (vůči zahraničním společnostem), uznávající teorii sídla, osobně uznáváme spíše názor akademika Garciamartína a přikláníme se k postulátu, že Španělsko je zemí aplikující princip teorie inkorporace, přičemž se vůči „objektivně“ španělským společnostem použije omezení ustanovení článků 5 odst. 2 LSA a 6 odst. 3 LSRL. Garciamartín jako odůvodnění nabízí, že úmyslem zákonodárce nebylo ve zmíněných ustanoveních stanovit kritérium na navázání lex societatis. Zákonodárce totiž tato ustanovení aplikuje vůči národním společnostem s cílem zabránit podvodným jednáním. Tato ustanovení by se měla podle autora chápat jako výjimečná a měla by se výslovně aplikovat jen na španělské společnosti.

Dne 4. dubna 2009 publikovala španělská sbírka zákonů (Boletín Oficial del Estado) zákon č. 3/2009, o strukturálních změnách obchodních společností (LME).[184]Tento zákon znamená pro španělské obchodní právo velký krok k modernizaci. Kromě toho, že tento zákon, účinný od října 2009, začleňuje do španělského práva tři směrnice,[185] poprvé Španělsko stanoví pravidla pro přemístění sídla obchodních společností do a ze země. Preambule zákona, která zároveň slouží i jako důvodová zpráva, píše, že zákon reprezentuje dočasnou úpravu až do momentu kodifikace nebo alespoň kompilace práva obchodních společností do jednoho zákona, což předpokládá zrušení zastaralých částí Obchodního zákoníku[186] z roku 1885 (CCo). I když se přemístění sídla obchodní společnosti nepovažuje za strukturální změnu v pravém slova smyslu, vzhledem k výraznému zásahu do života společnosti, které s sebou přináší, ho zákonodárce zahrnul do zmíněného zákona. Subjekty, které podléhají novému zákonu, jsou všechny obchodní společnosti, pokud zvláštní zákon nestanoví jinak.

Přemístění sídla upravuje 5. část LME. V první kapitole se nacházejí obecná ustanovení a ve druhé formální postup přemístění. Podle článků 92 až 94 LME se přemístění sídla obchodní společnosti do a ze země řídí ratifikovanými mezinárodními smlouvami, 5. částí zákona LME, aniž by byla jakkoli omezena úprava evropské akciové společnosti.[187]

LME svým způsobem sleduje úpravu evropské akciové společností a přebírá z ní určité prvky. Aby mohlo dojít k přemístění, musí být splněny pozitivní i negativní podmínky. Pozitivní podmínkou je, že přijímající stát musí umožňovat zachování si statutu právnické osoby. Negativní podmínka stanoví, že společnost nesmí být v likvidaci nebo v konkurzním řízení. Přistěhování společnosti, která je založená podle práva státu Evropského hospodářského prostoru, neovlivní status právnické osoby migrující společnosti, ale společnost musí splnit požadavky, které španělské právo stanoví pro domácí společnosti stejného typu.

Aby reálně došlo k přemístění, musí být splněny určité formální požadavky:

1.            členové statutárního orgánu společnosti musí sepsat projekt přemístění sídla společnosti, přičemž v něm musí uvést obchodní jméno a sídlo společnosti, jakož i identifikační údaje uvedené při zápisu do obchodního rejstříku, nové sídlo, předpokládané datum přemístění, opatření na ochranu společníků, věřitelů a zaměstnanců;

2.            projekt se uloží na příslušném obchodním rejstříku a zveřejní se v obchodním věstníku (Boletín Oficial del Registro Mercantil);

3.            členové statutárního orgánu vypracují posudek projektu; valná hromada společnosti musí odsouhlasit projekt dva měsíce před tím, než jsou splněny požadavky uvedené v LME.[188]

Požadavky stanovené LME jsou velmi podobné podmínkám v úpravě nařízení o evropské akciové společnosti. Španělsko si tak v podstatě připravilo dobrou výchozí pozici, pokud bude brzy přijata zmiňovaná 14. směrnice.

Ačkoliv by se mohlo zpočátku zdát, že obě země vycházejí z opačných principů navazování osobního statutu, Slovenská republika i Španělsko uznávají inkorporační teorii. Po přijetí nejnovějšího zákona LME Španělsko výrazně podpořilo mobilitu společností a modernizovalo svou úpravu práva obchodních společností.

Co se týče vývoje náhledu na pojem sídlo, jakož i jeho přemístění, je třeba brát v úvahu historický vývoj obou zemí. Vzhledem k o více než století starší španělský CCo, je jasné, že úprava prošla výraznějšími změnami, co se týká právního i společenského vnímání. Země se staršími tradicemi se obtížněji vzdávají své národní úpravy ve prospěch modernější v souladu s principy harmonizace práva EU. Jelikož Slovensko nemuselo projít takovou dlouholetou cestu, změny se přijímají flexibilněji.

Obě země připouštějí přeshraniční přemístění sídla obchodní společnosti, ale stanoví různé podmínky pro uplatnění této možnosti. Zatímco Obchodní zákoník tuto možnost váže na fakt, „aby takové přemístění stanovilo právo EU nebo mezinárodní smlouva“, španělský LME připouští přemístění pod podmínkou, že přijímající stát uzná statut právnické osoby společnosti.

Dá se říci, že LME obsahuje modernější a reálně i fungující možnost přemístění, zatímco náš Obchodní zákoník je alibisticky nastaven na přijetí čtrnácté směrnice.

Formální proces přemístění LME upravuje přímo ve formě projektu a jeho náležitostí s odkazem na publikaci v obchodním rejstříku, přičemž Obchodní zákoník má jen stručnou úpravu povinnosti zápisu do obchodního rejstříku, z čehož však podle ustanovení o obchodním rejstříku v Obchodním zákoníku, tak v zákoně o obchodním rejstříku vyplývají další povinnosti.

Obě země upravují problematiku přeshraničního přemístění sídla s návazností na evropské právo. Momentálně je třeba už jen počkat na přijetí čtrnácté směrnice a všechny státy začnou přizpůsobovat svou právní úpravu podobně jako Španělsko a Slovensko také s ohledem na úpravu, kterou nabídne předmětná směrnice.

Závěr

Jak můžeme vidět, existuje několik koncepcí řešení současného stavu ve zmíněné problematice a je jen na strukturách EU, jakou cestu zvolí, aby se obchodním společnostem usnadnil volný pohyb v rámci vnitřního trhu a zároveň v souladu s cílem Lisabonské strategie vytvořil „nejkonkurenceschopnější a nejdynamičtější znalostní orientovanou ekonomiku světa schopnou udržitelného růstu, s větším množstvím pracovních míst a větší sociální soudržností“. Úkolem Slovenské republiky a její odborné veřejnosti v tomto procesu je jen dalším vzděláváním a kritickým myšlením analyzovat jednotlivé možnosti a zapojovat se do odborných diskusí i na mezinárodní úrovni. Samotné téma poskytuje do budoucna velký prostor pro rozvíjení a prohlubování poznatků pro lepší pochopení problematiky v souvislosti s dalšími národními právními úpravami, nejen se slovenskými a španělskými, kterých se dotýká tento příspěvek.

zpět na obsah | TOC

4.kapitola - Aspekty ručení České republiky z důvodu zavedení tzv. srážkové daně v oblasti obnovitelných zdrojů energie z pohledu evropského a mezinárodního práva

Jak je známo z médií, koncem února roku 2011 se Evropská komise již velmi kriticky vyjádřila vůči české vládě a parlamentu ohledně zavedení retroaktivní daně na proud ze slunečních elektráren. V této souvislosti evropští komisaři poukázali na povinnost České republiky snížit do roku 2020 emise skleníkových plynů a zároveň zvýšit podíl obnovitelných zdrojů, konkrétně během 10 let podíl zelené energie na 13 %. Tento závazek pokládá Evropská komise za ohrožený z důvodů současné destability investičního prostředí v České republice a označují Česko jako špatný vzor pro ostatní členské státy EU.

Tolik k oficiální diplomacii. O čem Evropská komise ovšem veřejně nemluví, jsou očekávané právní následky kritizované české legislativy, které lze očekávat ve stejné dimenzi jako ve Španělsku.

V konkrétní dané situaci lze vycházet z předpokladu, že byla a nadále je Česká republika vázána svou povinností řádné implementace společných evropských politik, tudíž i společnou evropskou energetickou politikou. Z toho vyplývá povinnost České republiky zdržet se veškerých kroků ohrožujících tento cíl, tudíž i retroaktivních zásahů do právní jistoty při investování do obnovitelných zdrojů, v tomto případě do fotovoltaiky.

Zavedení retroaktivní daně jako takové je totiž nutno považovat za diskriminační porušení majetkových práv investorů, tudíž možnost exkulpování české vlády je velmi omezená a nepodléhá pouze národní ústavně-právní kontrole, nýbrž i kontrole dle právních zásad EU konkretizovaných judikaturou Evropského soudního dvora.

Zásada právní jistoty je jedním z pilířů evropského právního řádu v plném rozsahu zavazující i českou státní správu a soudy. Dle stálé judikatury Evropského soudního dvora je zavádění retroaktivních právních aktů pouze výjimečně přípustné, pokud není možné jiné řešení pro dosažení daného cíle a za předpokladu, že je zároveň brán maximální ohled na právní zájmy, pozici a ochranu dotčených.

Jako další je každý členský stát EU vázán principem přiměřenosti a spravedlnosti vůči všem dotčeným právním subjektům, tudíž absolutním zákazem diskriminace. Tyto kogentní předpoklady pro legální zavedení srážkové daně se doposud České republice v jednání s Evropskou komisí nepodařilo prokázat.

Jako další se za jeden z hlavních důvodů ručení České republiky dle těchto zásad považuje změna systému zdaňování investic. Kdyby Česká republika od počátku netajila, že hodlá investory zdanit např. 20 %, ale posléze se usnesla na např. 26 %, bylo by obtížné odůvodnit ručení státu za diskriminaci, resp. porušení zásady zákazu retroaktivity právních předpisů. Pokud ovšem Česká republika zavede původně neexistující daň, je to z národně a mezinárodně právního hlediska jiná situace. Přitom nehraje roli, jak Česká republika toto retroaktivní zatížení investorů nazve, např. daň či odvody, rozhodující je pouze faktický dopad na investora.

Ještě než přejdeme k mezinárodní problematice, dovolte krátký exkurs do aktuálního vývoje:

·           FVE se staly jednou z nejvyhledávanějších investičních příležitostí v Evropě díky podpoře výkupu elektřiny ze slunečního záření (zákon č. 180/2005 Sb., o podpoře výroby elektřiny z obnovitelných zdrojů energie).

·           Zákonodárce reagoval na vývoj trhu přijetím zákona č. 137/2010 Sb., kterým se mění zákon č. 180/2005 Sb., o podpoře výroby elektrické energie. V návaznosti vydal ERÚ cenové rozhodnutí č. 2/2010, čímž snížil podporu pro výrobu o více než 50 %.

·           Společnost ČEPS, a.s., dne 3. 2. 2010 zaslala provozovatelům distribuční soustavy žádost o pozastavení vydávání nových kladných stanovisek k připojení FVE, když na základě tohoto kroku měla být rozvinuta diskuse dotčených subjektů, jejímž výsledkem mělo být nastavení bezpečného a udržitelného systému pro připojování a následný provoz těchto zdrojů. V tomto období se objevují informace, že provozovatelé DS nepřipojují nové FVE, a to přes kladné stanovisko k připojení a splnění všech podmínek pro připojení.

·           Dne 3. 11. 2010 přijal zákonodárce zákon č. 330/2010 Sb., kterým se mění zákon č. 180/2005 Sb., o podpoře výroby elektřiny z obnovitelných zdrojů energie, jímž omezil předmět podpory.

·           Zákonem č. 346/2010 Sb. bylo ze zákona o daních z příjmů vypuštěno osvobození pro příjmy z provozu solárních zařízení a dochází ke změně v odepisování FVE, a to s účinností pro zdaňovací období 2011.

·           Odvod z elektřiny ze slunečního záření se vztahuje na elektřinu ze slunečního záření vyrobenou v období od 1. 1. 2011 do 31. 12. 2013 v zařízení uvedeném do provozu v období od 1. 1. 2009 do 31. 12. 2010.

·           Základem odvodu je částka (bez DPH), kterou má výrobce elektřiny z FVE získat formou výkupní ceny nebo zeleného bonusu. Sazba činí 26 % z výkupní ceny nebo 28 % ze zeleného bonusu.

·           Postup zákonodárce je v rozporu s ústavněprávními zásadami legitimního očekávání, přiměřenosti, rovnosti účastníků, právní jistoty a zákazu retroaktivity.

·           Ochranu práv vůči postupu ČR můžeme rozdělit do několika nejčastějších skupin:

-        1. skupina: výrobci elektřiny z FVE nepřipojení do 31. 12. 2010 přes včasné splnění všech podmínek,

-        2. skupina: výrobci elektřiny z FVE zatížení odvody,

-        3. skupina: výrobci elektřiny z FVE dotčení změnovou daňových předpisů,

-        4. skupina: výrobci elektřiny z FVE v tzv. ostrovních systémech.

·           Dne 3. 3. 2011 byla uveřejněna na oficiálních webových stránkách KDU-ČSL informace o podání ústavní stížnosti senátory Parlamentu ČR, kterou mají být přezkoumány mj. odvody z elektřiny ze slunečního záření a zrušení osvobození od daně z příjmů.

Srovnatelná situace jako v České republice vznikla, jak jsem již úvodem zmínil, v polovině roku 2010 ve Španělsku, kde měla být královským dekretem č. 661/2007 zavedeno retroaktivní krácení zákonem garantované výkupní ceny. Tohoto úmyslu se sice španělská vláda vzdala, místo toho ovšem k 01. 01. 2011 královským dekretem ze dne 24. 12. 2010 jako vánoční dárek pro všechny investory v oblasti solární energie zavedla de facto retroaktivní zkrácení podpory výroby solární energie zavedením poplatku za používání elektrického vedení. Tato legislativní regulace je považována za hrubé porušení španělského a současně evropského práva jakožto bilaterálních dohod o ochraně vzájemných investic. Současně podává skupina španělských investorů s objemem investic přes 3 miliardy euro žalobu proti španělské vládě. O tomto vývoji na španělském solárním trhu informují různá evropská a zahraniční media v přímé souvislosti se srovnatelným nelegálním postupem vlády České republiky a zdůrazňují zejména hrozící újmu na důvěře české a španělské vlády z důvodu nízké právní jistoty.

Nyní dovolte krátkou zmínku o relevantní legislativě EU k energetice, zejména o:

- Lisabonské smlouvě ze dne 13. 12. 2007, která byla ratifikována dne 3. 11. 2009 a vstoupila v platnost 1. 12. 2009.

- Dohodě k Energetické chartě a Protokolu Energetické charty o energetických úsporách a souvisejících ekologických hlediscích, které byly přijaty 17. 12. 1994 v Lisabonu. Česká republika k nim oficiálně přistoupila 8. 6. 1995. Oba dokumenty vstoupily v platnost 16. 4. 1998. Signatáři je dnes 51 států.

Nyní se podíváme detailněji na Ochranu zahraničních investorů dle Energetické charty. Dohoda k Energetické chartě kromě jiného poskytuje investorům do energetických projektů ochranu, která je obdobná bilaterálním mezinárodním dohodám o ochraně investic. Ustanovení o řešení sporů mezi investorem a smluvním státem jsou primárně zakotvena v čl. 26 Dohody. Dle tohoto článku Česká republika udělila svůj souhlas s řešením sporů v oblasti upravené dohodou cestou mezinárodní arbitráže, s některými odchylkami.

Dohoda nabízí tři možné arbitrážní tribunály:

(i)                 International Centre for the Settlement of Investment Disputes (ICSID);

(ii)               ad hoc jediného rozhodce resp. ad hoc rozhodčí tribunál ustanovený dle pravidel UNCITRAL; nebo

(iii)             Arbitration Institute of the Stockholm Chamber of Commerce.

Řada investorů do fotovoltaických projektů tedy zřejmě využije ochranu právě dle Dohody k Energetické chartě. Tato mezinárodní dohoda jim totiž jednak umožní společný postup, tj. podání žaloby více investory bez ohledu na stát jejich sídla, což u bilaterálních dohod bývá obtížnější, a dále umožní investiční arbitráž i investorům ze států, které nemají s Českou republikou uzavřenou samostatnou dohodu o ochraně investic.

Kromě ochranných mechanizmů, které nabízí Energetická charta, je souběžně možné domáhat se svých práv jako zahraniční investor dle existujících bilaterálních dohod uzavřených mezi Českou republikou a mimo jiné všemi členskými státy EU i Švýcarskou konfederací. V případě investice např. z Rakouska platí dohoda ze dne 15. října 1990. Dle čl. 2 této dohody požívají investice plnou ochranu a Česká republika je vázána s nimi v každém případě nakládat řádně a spravedlivě, z čehož v dané situaci zavedení retroaktivní diskriminační daně nelze vycházet. Investor má tímto dle čl. 8 této dohody možnost dožadovat se náhrady mu vzniklé újmy během 6 měsíců od písemného oznámení a v případě, že nedojde k uspokojující dohodě, má možnost ihned zahájit rozhodčí řízení podle rozhodčích pravidel UNCITRAL. Jako u všech bilaterálních dohod tohoto typu jsou rozhodnutí rozhodčího soudu konečné a pro ČR závazné, což garantuje výkon rozhodnutí.

Čeští investoři však nejsou v žádném případě oproti zahraničním znevýhodněni. Základní evropské principy a zásady se kryjí s principy českého ústavního práva, tj. šance obou skupin investorů jsou rovné.

Tolik v krátkosti k těmto aspektům hromadné žaloby z hlediska evropského práva resp. precedenční judikatury Evropského soudního dvora, jakož i z hlediska mezinárodních rozhodčích řízení.

Aktuální vývoj

Dle informace Ministerstva financí ČR ze dne 17. 9. 2013 žaluje Českou republiku současně 40 tuzemských i zahraničních provozovatelů kvůli změnám podmínek provozování solární energie. Po státu chtějí kompenzaci v celkové výši 3,3 miliard CZK jako náhradu škody kvůli 26% dani z výnosů solárních elektráren.

Mezi přední stěžovatele patří česká společnost Solar Global a.s., která ve spolupráci s Českou fotovoltaickou průmyslovou asociací (CZEPHO) podala v prosinci 2012 u Evropské komise oficiální stížnost proti České republice z důvodů porušení práva společenství.

Dle právního názoru zástupce výše uvedených stěžovatelů porušilo Ministerstvo financí ČR svou činností primární i sekundární právo Evropské unie, konkrétně článek 194 Smlouvy o fungování Evropské unie, dále jen „SFEU“, dále článek 191 SFEU a následující, jakožto článek 16 Listiny základních práv Evropské unie a klíčové oblasti energetické politiky EU.

S rozhodnutím Evropské komise a případným zahájením řízení „Refrigement“ proti České republice lze počítat v průběhu prvního čtvrtletí roku 2014.

zpět na obsah | TOC

5.kapitola - Hospodářství a daňové předpisy[189]

Dne 18. března 2011 jsme se zúčastnili mezinárodní konference konané v Karlových Varech pod hlavním tématem „Hospodářství a právo“. Přednesené příspěvky, povětšinou věnované problematice obchodního práva, nás s časovým odstupem inspirovali k zamyšlení se nad úlohou daňových předpisů v současném právním řádu České republiky.

I.

Daňové předpisy jsou bezesporu součástí právního řádu České republiky, dále jen „právní řád“. Právní řád je shodně v odborné literatuře definován jako systém pramenů práva obsahujících právní normy určitého státu (resp. společenství států). Právní řád patří ke kontinentálnímu typu právní kultury.[190] Právní řád znamená soubor všech právních pravidel, platících na určitém teritoriu.[191]

Legislativní rámec pro daňové předpisy, resp. daňovou soustavu v České republice, tak jak ji s určitými změnami známe dodnes, představoval zákon o soustavě daní.[192] Nová daňová soustava s sebou přinesla nové druhy daní; některé z nich neměly v předcházejícím systému svoje ekvivalenty (např. silniční daň), některé jsou zcela nového typu (např. daň z přidané hodnoty nebo daně z příjmů), některé daně byly výrazně „přepracovány“ (např. daň z pozemků v rámci daně z nemovitostí), popř. některé se zároveň s výraznou úpravou „osamostatnily“ (např. spotřební daně). Stručně řečeno – v novém systému nepřetrvala žádná ze „starých“ daní ve svojí původní podobě. K dalším hlavním změnám patřilo: zavedení univerzální daně zdaňující všechny příjmy bez ohledu na jejich zdroj a posílení tím principu neutrality, rozšíření objektu zdanění včetně zdaňování i tzv. naturálních požitků (nově např. používání osobního automobilu firmy k soukromým i firemním účelům), rozšíření subjektů této daně na všechny fyzické osoby, aplikace jednotného nezdanitelného minima, sjednocení kritéria „vyživovaná osoba“, možnost odpočtu poskytnutých darů včetně odpočtu ztrát z podnikání při dodržení předem stanovených podmínek, zavedení jedné progresivní sazby daně a čtyř lineárních sazeb aplikovaných zejména na kapitálové příjmy, zrušení institutu odkladu daně a některé další. Po téměř dvou desetiletích platnosti této nové daňové reformy došlo k tak podstatným změnám, že dnešní daňové předpisy jsou v podstatě odlišné od původně proklamovaných zásad.

Majetkové daně jsou tradičním zdrojem rozpočtů, a to zejména místních rozpočtů. Základní změny od roku 1993 lze shrnout do následujících bodů: zdanění všech zemědělských pozemků, tj. včetně těch, které leží v nejméně kvalitních oblastech, zdanění stavebních pozemků, zdanění staveb pro podnikatelskou činnost fyzických a právnických osob, a to diferencovaně podle druhu podnikání, zrušení osobního a soukromého vlastnictví jako rozlišovacího kritéria pro účely aplikace daně ze staveb, zavedení progresivních sazeb zdanění na příjmy ze zděděného, darovaného či převáděného majetku, úpravy ve skupinách příbuzenského vztahu, zejména rozšíření II. skupiny o zetě a snachy, strýce a tety apod.

Zákon o soustavě daní bylo možné považovat za určitou „ústavu daní“, ale s ohledem na další vývoj v této oblasti byl citovaný zákon zrušen zákonem č. 353/2003 Sb., o spotřebních daních.

Za základ každého právního odvětví považuje teorie práva základní zásady (principy), které představují meridiány, prolínající celé konkrétní právní odvětví. Jednotlivé normy patřící pod právní odvětví nemůžou být s nimi v rozporu.[193] Toto je určitým východiskem pro respektování a vymezení daňových předpisů jako součásti finančního práva. Daňové předpisy v systému našeho právního řádu nabývají na významu z několika hledisek, zejména z pohledu na zabezpečení fiskálního zájmu státu, zabezpečení příjmové stránky veřejných rozpočtů. Daňové předpisy zcela přesvědčivě nabývají povahu uceleného právního odvětví, a to i z pohledu, že jde o ucelený souhrn hmotně právních norem a procesního předpisu, v dnešní podobě přijatého zákonem č. 280/2009 Sb., daňového řádu, (dále jen „daňový řád“).[194] Lze konstatovat, že soustava daňových předpisů představuje významnou část v odvětví finančního práva a v některých zemích, např. ve Slovenské republice, je považováno daňové právo za samostatné odvětví právního řádu.[195]

Daňové předpisy působí na oblast společenských vztahů, které regulují, přímo a bezprostředně, bez jakýchkoliv podmínek ze strany jiných právních odvětví. Daňové předpisy představují zvláštní, ale ucelenou skupinu právních norem, které si definují zcela samostatně své specifické zásady a instituty.

Daňové předpisy určují, a to přesně a jednoznačně práva a povinnosti fyzických osob a právnických osob vůči státu a samosprávným jednotkám v souvislosti s realizací příjmů veřejných rozpočtů prostřednictvím daní a poplatků. Zároveň daňové předpisy upravují i procesní stránku věci, tj. realizaci práv a dodržování povinností, včetně nedobrovolného vynucení jejich splnění. Práva a povinnosti upravené daňovými předpisy upravují vztahy peněžního charakteru, i když plnění je jak v penězích, tak může jít i o nepeněžité plnění, resp. může jít o plnění ocenitelné v penězích.

Jak jsme již uvedli, daňové předpisy zakotvují v prvé řadě rozhodující okruh práv a povinností fyzických a právnických osob vůči státnímu rozpočtu, resp. vůči rozpočtům územních samosprávních celků. Jak již bylo rovněž uvedeno, daňové předpisy zabezpečují postavení jak fyzických a právnických osob jako osob povinných k platbám, tak postavení orgánu státu a orgánů samosprávných celků při jejich realizaci. Z tohoto pohledu patří daňové předpisy zcela jistě mezi předpisy veřejného práva. V právních vztazích je na jedné straně vždy orgán státu nebo orgán samosprávného celku. Daňové předpisy jsou právními normami nejvyšší právní síly – zákony, a to jak hmotněprávní, tak i dnes procesní předpis (daňový řád)[196]

II.

V praxi se používá pojmu daň v různých souvislostech. Například: daň jako zákonu odpovídající pojem, daň jako označení pohledávky státu za platební povinností určitých osob nebo daň jako označení platební povinnosti individuálně určených osob atd.

Daň z pohledu práva je však ekonomickým pojmem, který upravuje a kterého se týká více platných právních norem. Podle výše citovaného a dnes již zrušeného zákona o soustavě daní tvoří soustavu daní v České republice vybrané druhy daní. Ukládají je hmotněprávní daňové zákony a spravují pověřené orgány státní správy za použití procesního daňového předpisu, kterým je daňový řád. Co je však obsahem pojmu daň?

Jestliže vyjdeme z daňového řádu, potom je třeba uvést ustanovení § 2, které zní:

„(1) Předmětem správy daní jsou daně, které jsou příjmem veřejného rozpočtu, nebo snížením příjmu veřejného rozpočtu (dále jen „vratka“).

(2) Veřejným rozpočtem se pro účely tohoto zákona rozumí

a) státní rozpočet, státní finanční aktiva nebo rezervní fond organizační složky státu,

b) rozpočet územního samosprávného celku,

c) rozpočet státního fondu nebo Národní fond,

d) rozpočet Evropské unie, nebo

e) rozpočet, o němž to stanoví zákon.

(3) Daní se pro účely tohoto zákona rozumí

a) peněžité plnění, které zákon označuje jako daň, clo nebo poplatek,

b) peněžité plnění, pokud zákon stanoví, že se při jeho správě postupuje podle tohoto zákona,

c) peněžité plnění v rámci dělené správy.

(4) Daň podle odstavce 3 zahrnuje rovněž daňový odpočet, daňovou ztrátu nebo jiný způsob zdanění a příslušenství daně.

(5) Příslušenstvím daně se rozumějí úroky, penále, pokuty a náklady řízení, jsou-li ukládány nebo vznikají-li podle daňového zákona. Úroky, penále a pokuta za opožděné tvrzení daně sledují osud daně“.

Jak je uvedeno v důvodové zprávě k daňovému řádu, jedním z cílů při tvorbě daňového řádu bylo sjednocení nesourodé terminologie zákona č. 337/1992 Sb., o správě daní a poplatků, příp. dalších daňových zákonů. Některé termíny byly ze zákona o správě daní a poplatků přejaty víceméně bez dalších úprav. U jiných byl název změněn se zachováním současného významu. U některých termínů došlo i k významovým posunům. Pokud jde o definici pojmu daň, ani nová právní úprava se s tímto úkolem nevypořádala pro potřeby teorie. Pro potřeby praxe bylo zcela v souladu s legislativními pravidly postupováno tak, že zákon konstatoval, co se rozumí daní pro účely daňového řádu. Obecné definici pojmu daň se nedočkáme ani v hmotněprávních daňových předpisech. Zákony upravující jednotlivé daně postupují shodně, jak bylo uvedeno u daňového řádu, a stanoví pojem daň pro účely jednotlivých daňových zákonů.

III.

S ohledem na obsah mezinárodní konference, kde podstatná část byla věnována problematice obchodního práva a zejména závazkům vznikajícím v těchto vztazích, bychom chtěli poukázat na problematiku závazkového vztahu vznikajícího na základě daňových předpisů.

Podle ustanovení § 3 daňového řádu „Daňová povinnost vzniká okamžikem, kdy nastaly skutečnosti, které jsou podle zákona předmětem daně, nebo skutečnosti tuto povinnost zakládající“. Navazujíc na toto ustanovení zákona a při respektování skutečnosti, že při vzniku daňové povinnosti je možné tvrdit, že vznikl tímto okamžikem závazkový vztah, je možné konstatovat, že například v případě daně z příjmů (viz zákon č. 586/1992 Sb., o daních z příjmů, ve znění pozdějších předpisů) nejprve osoby provádí činnost, z níž plynoucí příjmy jsou podrobeny dani. Obecně vzniká daňová povinnost, kterou přiznává a uhrazuje finančnímu úřadu poplatník (plátce) zásadně později, obecně v zákonem stanovené lhůtě za zdaňovací období. Od vzniku daňové povinnosti do okamžiku její úhrady existuje na straně osoby daňový dluh a na straně finančního úřadu, příp. celního úřadu daňová pohledávka. Zaplacením daňová povinnost zaniká. Lze shrnout, že povinnosti osoby splnit daňový dluh odpovídá právo finančního úřadu, příp. celního úřadu na úhradu daňové pohledávky. Daň je jak právním vztahem závazkovým.

Obecně závazkový právní vztah definuje ustanovení § 488 a násl. zákona č. 40/1964 Sb., občanský zákoník, ve znění pozdějších předpisů, (dále jen „občanský zákoník“), a to jako právní vztah, ze kterého věřiteli vzniká právo na plnění (pohledávka) od dlužníka a dlužníkovi vzniká povinnost závazek splnit. V tomto ustanovení jsou demonstrativně uvedeny druhy právních skutečností, které jsou právním důvodem vzniku závazkových právních vztahů. Nejdůležitějším právním důvodem vzniku těchto závazků jsou právní úkony a z nich nejčastějším smlouvy (závazky ex contracto). Dalším, méně četným právním důvodem vzniku závazku jsou jednostranné právní úkony (například výpověď, odstoupení od smlouvy, uplatnění práva z odpovědnosti za vady atd.), pro něž platí zásada tzv. numerus clausus, znamenající, že jednostranné právní úkony dávají vzniknout, mění nebo ruší právní vztahy pouze tam, kde to zákon připouští.

Další právní skutečností, která zakládá vznik závazku, je způsobení škody (tzv. deliktní závazky) nebo vznik bezdůvodného obohacení. Zákon stanoví další skutečnosti, z nichž vznikají závazky, například smrt zůstavitele, nález věci ztracené, opuštěné či skryté apod. Závazky vznikají také z konstitutivních rozhodnutí státních orgánů (soudů či správních orgánů).

S ohledem na platnost a nadcházející účinnost nového občanského zákoníku, tj. zákona č. 89/2012 Sb. je zapotřebí reagovat na tuto novou právní úpravu, a to konkrétně na ustanovení o závazcích, které je obsaženo v novém občanském zákoníku v ustanovení § 1821 až 2054. Podle ustanovení § 1723 odst. 1 „Závazek vzniká ze smlouvy, z protiprávního činu, nebo z jiné právní skutečnosti, která je k tomu podle právního řádu způsobilá. Obecně lze k obsahu závazků citovat novou právní úpravu takto: Ze závazku je dlužník povinen něco dát, něco konat, něčeho se zdržet nebo něco strpět a věřitel je oprávněn to od něho požadovat. Závazek nelze změnit bez ujednání věřitele a dlužníka, ledaže zákon stanoví jinak. Vzniku a trvání závazku nebrání, není-li vyjádřen důvod, na jehož základě má dlužník povinnost plnit; věřitel je však povinen prokázat důvod závazku. Jedná-li se o závazek z cenného papíru, věřitel důvod závazku neprokazuje, ledaže to zákon zvlášť stanoví. Plyne-li ze smlouvy povinnost stran poskytnout a přijmout plnění za úplatu, aniž je ujednána její výše, či způsob, jakým bude tato výše určena, platí, že úplata byla ujednána ve výši obvyklé v době a v místě uzavření smlouvy. Nepodaří-li se takto výši úplaty určit, určí ji soud s přihlédnutím k obsahu smlouvy, povaze plnění a zvyklostem. Byla-li úplata ujednána v rozporu s právními předpisy o cenách, platí za ujednanou ta, která je podle těchto předpisů přípustná.

Zajímavá je právní úprava v novém občanském zákoníku, pokud jde o zánik závazku. Jedná se především o zánik závazku splněním (§ 1908 až § 1980), dále pak nová právní úprava je rozsáhlá pokud jde o jiné způsoby zániku závazků: dohodou (§ 181), započtením (§1982 – § 1990), odstupným (§ 1992), splynutím (§ 1993 § 1994), prominutím dluhu (§ 1995 – § 1997), výpovědí (§ 1998 – § 2000), odstupením od smlouvy (§ 2001 – § 2005), následnou nemožností plnění (§ 2006 – § 2008) a smrtí dlužníka nebo věřitele (§ 2009).

Právní pojetí smlouvy se nemění, stále jde o souhlasný projev vůle alespoň dvou subjektů (konsensus), se kterým jsou spojeny právní následky. Více se však akcentují zásady, že smlouvy se mají dodržovat a má se na ně hledět spíše jako na platné než jako na neplatné. Tomu se přizpůsobuje i koncepce konsensu, zákoník jej nepojímá jako shodu stran o celém obsahu smlouvy, jejíž absence měla dosud za následek neplatnost smlouvy

Základem pro právní úpravu kontraktačního procesu je právní úprava dosavadního občanského zákoníku, která se obohacuje některými prvky z dosavadního obchodního zákoníku a zároveň o moderní prvky známé ze zahraničí. Právní úprava se mění na dispozitivní. Strany si mohou ujednat různé způsoby kontraktačního procesu (např. že smlouva nevznikne již doručením přijetí nabídky navrhovateli, ale až doručením potvrzení příjemci nabídky, nebo naopak – že není akceptaci třeba doručit, ale stačí reálné jednání na základě nabídky – např. zaslání podepsané nabídky na koupi nemovitosti na katastr nemovitostí s návrhem na provedení vkladu), stanovená pravidla jsou jen modelová. Z hlediska kontraktačního procesu je též důležité sledovat přechodná ustanovení, neboť dle § 3028 odst. 3 platí, že jiné právní poměry vzniklé před účinností zákoníku (než uvedené v předchozích odstavcích), jakož i práva a povinnosti z nich vzniklé, se řídí dosavadními právními předpisy (neujednají-li si strany jinak). To znamená, že i kontraktační proces zahájený před nabytím účinnosti zákoníku, se dokončí podle starého práva a smlouva se bude primárně řídit starým právem (byť bude uzavřena po účinnosti zákoníku), pokud se strany nedohodnou jinak.

S ohledem na krátký exkurs do soukromoprávní oblasti je vidět rozdílnost závazku podle daňových předpisů. Daní jako synallagmatickým závazkovým vztahem lze rozumět skutečnost, že dlužník má od okamžiku vzniku daňového dluhu až do jeho zániku zaplacením nejen povinnost, ale též právo jej uhradit, splnit; přičemž formálně není rozhodné, zda jedinou platbou nebo ve splátkách. Výše citovaným ustanovením daňového řádu „Daňová povinnost vzniká okamžikem, kdy nastaly skutečnosti, které jsou podle zákona předmětem daně, nebo skutečnosti tuto povinnost zakládající“ je tak poukázáno na to, že jednotlivé daňové zákony stanoví abstraktní a obecné právní skutečnosti, jejichž naplněním se v konkrétním případě daň zakládá jako veřejnoprávní obligační (závazkový) vztah. Jako povinnost subjektu práva (dlužníka) plnit státu (daňová povinnost, daňový dluh) na jedné straně a na druhé straně jako relativní subjektivní právo státu na plnění (daňová pohledávka) individuálně určeným subjektem práva (dlužníkem). Specifikum daně jako subjektivního právního vztahu státu a individuálně určené osoby spočívá v tom, že v řízení o dani je určená osoba povinna vždy plnit, dále něco určitého konat, určitého konání se držet nebo určité konání strpět.

Jak jsme již uvedli, obecnou formální definici pojmu „daň“ náš právní řád neobsahuje. Základní východisko k úvaze nabízí Listina v čl. 11 odst. 5, který zní:

„Daně a poplatky lze ukládat jen na základě zákona“. Podpůrně lze poukázat i na citovaný zákon o soustavě daní, který však již dnes neplatí, a to na ustanovení § 1 odst. 2, které znělo:

„Jiné daně než ty, které jsou uvedeny v odstavci 1, nelze stanovit“.

Jestliže vyjdeme ze slova „ukládat“ v Listině, je možné učinit závěr, že ústavní zákon uvádí pojmy daň a poplatek jako pojmy objektivně rovnocenné ve smyslu povinnosti veřejnoprávní povahy. Obdobně ve smyslu daň jako povinnost veřejnoprávní povahy lze argumentovat slovem „stanovit“ v § 1 odst. 2 zákona o soustavě daní. To znamená, jde-li o daň, jedná se, na rozdíl od dobrovolného plnění, např. na základě smlouvy, o nucený, právním předpisem uložený závazek plnit ve prospěch státu.

Daní tedy můžeme rozumět právními normami stanovené a vymezené právo státu na určité plnění vůči konkrétní osobě, které uplatňuje pověřený státní orgán.

Předmětem daně jako závazku určité osoby vůči státu jsou právními normami určená jednání, konání nebo krátce chování osob. Může se jednat např. o pobírání příjmů, o darování věci, o převod nemovitosti atd. Tento právní důvod (titul) daně je dán zvláštním zákonem a na základě něho se také závazek určité osoby vůči státu zakládá.

Přímo z právního předpisu však subjektivní daňový závazek ani jeho účinky nevznikají. K tomu je třeba, aby došlo konkrétním jednáním nebo chováním osoby k naplnění zákonem obecně a abstraktně určených právních skutečností jako podmínek vzniku daňové povinnosti. Tak se v praxi utváří podstata daňové povinnosti na straně subjektu (jako osoby povinné) a daňového nároku na straně státu (v postavení oprávněného), v souhrnu pak podstata daně jako obligačního (závazkového) veřejnoprávního vztahu. Na základě toho můžeme shrnout, že daň je možno chápat jako právní vztah, který se zakládá v tom, že v důsledku naplnění právních skutečností abstraktně vymezených daňovými zákony se přiznává státu právní nárok požadovat určité plnění vůči individuálně určené osobě (právnické nebo fyzické) a ukládá této osobě povinnost a pro případ dobrovolného nesplnění této povinnosti vymezuje nucené splnění právní normy.

Jestliže je daň právním vztahem personálním (osobním) a obligačním (závazkovým), je potřebné poukázat i na rozdíly mezi daní jako veřejnoprávní závazkovou povinností a závazkem, který upravuje právo soukromé, a to např. na ujednání o zaplacení daně z převodu nemovitosti kupujícím je závazkem, který má soukromoprávní význam pouze mezi stranami kupní smlouvy. Toto ujednání neobchází ustanovení zákona o dani dědické, darovací a z převodu nemovitosti, když ve vztahu k finančnímu úřadu zůstává poplatníkem prodávající.[197]

Daňová povinnost vzniká naplněním určitým zákonem obecně vymezených právních skutečností, podmínek, které na straně státu zakládají právní nárok na daň a na straně osoby daňový závazek. Současně se vznikem daňové povinnosti tak vzniká daňová pohledávka. Okamžikem vzniku daňové povinnosti vstupuje subjekt práva (dlužník) do závazkového právního vztahu vůči druhému subjektu práva (státu). Naplněním příslušným zákonem obecně vymezených podmínek vzniká daňová povinnost podle příslušného předpisu co do druhu, ale současně i co do rozsahu, včetně lhůty ke splnění.

Z uvedené potom vyplývá, že na straně jedné se daňové předpisy prezentují navenek jako jeden celek, kdy hmotně právní předpis úzce navazuje na procesní normu, tj. konkrétní daňový zákon by se nemohl realizovat bez daňového řádu a naopak. Pokud však jde o vnitřní strukturu daňových předpisů, uvedený soubor daňových předpisů je dost diferencovaný.

Pokud tedy porovnáváme právní úpravu obchodních vztahů jako základnu a základní právní úpravu pro fungování hospodářství upravenou především v občanském zákoníku a obchodním zákoníku[198] na straně jedné a daňové předpisy zakládající závazkový vztah mezi státem a fyzickou nebo právnickou osobou, potom musíme dojít k závěru, že daňové předpisy objektivně vytvářejí obraz reálně existujících a rozvíjejících se společensko-ekonomických vztahů.

Je pravdou, že daňové předpisy vytvářejí daňový systém, který je nepřehledný, má spoustu výjimek a na rozdíl od závazkového vztahu občansko právního nebo obchodně právního, se poplatníci v daňovém systému nemohou sami orientovat, zejména při zpracování daňových přiznání.

Kromě nepřehlednosti daňového systému, je zde další fenomén, a to permanentní změny daňových předpisů. Např. zákon č. 586/1992 Sb., o daních z příjmů, ve znění pozdějších právních předpisů, byl novelizován více jak 110x, a to od účinnosti uvedeného zákona od 1. 1. 1993 do konce roku 2010. Za 18 let účinnosti uvedeného zákona jde v průměru o 6 novelizací ročně. Uvedený příklad se týká hmotně právního daňového zákona, a pokud k uvedeným změnám připočítáme změny v procesním předpisu, kterým byl s účinností od 1. 1. 1993 do 31. 12. 2010 zákon č. 337/1992 Sb., o správě daní a poplatků, který byl celkem novelizován více jak 60x, tj. v průměru 3x ročně, zjišťujeme, že v systému daňových předpisů se poplatník může stěží, resp. nemůže orientovat.

Aniž bychom si činili nárok na nějaká přesná statistická zjištění, zdá se, že oblastí, ve které se Ústavní soud opakovaně se správními soudy (včetně Nejvyššího správního soudu) rozchází, je ústavně konformní interpretace předpisů daňových. Ústavní soud v nálezu IV. ÚS 666/02 z 15. února 2003[199] soud zdůraznil, že i když z judikatury Evropského soudu pro lidská práva vyplývá, že daňové spory nespadají do působnosti čl. 6 odst. l Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod,[200] nelze z této skutečnosti dovozovat,že by nebylo ústavně chráněno právo na spravedlivé daňové řízení, jakož i na spravedlivý soudní přezkum rozhodnutí z tohoto řízení vzešlých. V tomto nálezu také Ústavní soud připomněl nezbytnost respektování principu zákazu dvojího zdanění a formuloval právní větu, podle níž „za situace, kdy právo umožňuje dvojí výklad, nelze pominout, že na poli veřejného práva mohou státní orgány činit pouze to, co jim zákon výslovně umožňuje“. Z této maximy pak plyne,že při ukládání a vymáhání daní podle zákona (čl. 11 odst. 5 Listiny), tedy při de facto odnětí části nabytého vlastnictví, jsou orgány veřejné moci povinny ve smyslu čl.4 odst. 4 Listiny šetřit podstatu a smysl základních práv a svobod- tedy v případě pochybností postupovat mírněji (in dubio mitius).

Z judikátů Ústavního soudu, vydaných již v době existence Nejvyššího správního soudu, lze za poměrně zásadní považovat nález IV. ÚS 29/05 z 1. června 2005.[201]. V tomto případě šlo o spor mezi daňovým subjektem a finančním úřadem o rozsah důkazního břemene, které nese daňový subjekt, konkrétně pak o to, zda a do jaké míry je tento subjekt povinen obecně prokazovat své majetkové poměry a zdroje svého majetku. Ústavní soud zrušil rozsudky krajského soudu i Nejvyššího správního soudu, když dospěl k závěru, že pokud správce daně vykonstruoval povinnost daňového subjektu doložit původ a zdroj svého majetku i v době, která se bezprostředně nevázala k daňové povinnosti, ocitl se mimo rámec zákona. Za nosnou pak lze označit tu část odůvodnění nálezu, v níž Ústavní soud uvedl, že „…porušení vlastnického práva při ukládání daňové povinnosti se státní moc dopustí nejen tím, že uloží povinnost zcela extra legem, ale i tehdy, pokud by příslušné zákonné ustanovení aplikovala a především interpretovala způsobem, který by se ocital mimo zákonný podklad stanovení daňové povinnosti, například tak, že by interpretací zákonných povinností rozšiřovala daňovou povinnost na subjekty či situace, na něž podle zákona daňová povinnost nedopadá. Pouze takto materiálně a v celém kontextu článku 11 Listiny lze podle Ústavního soudu vykládat ustanovení čl. 11 odst.5 Listiny.

Kromě výše uvedeného, provází daňový systém celá řada věcných problémů. Máme tím na mysli především podstatné změny v sazbách daně z příjmů, resp. změny výpočtu základu daně, které jsou podstatně ovlivňovány celou řadou výjimek. Daňová politika státu tak patří mezi nejvíce sledované a diskutované, dotýká se totiž všech občanů. Výše daňového zatížení se v zemích Evropské unie výrazně liší. Stejně se však liší současný přístup jednotlivých zemí k daňové zátěži. Daňové předpisy ovlivňují výrazným způsobem každou domácí ekonomiku. Členské země Evropské unie, na rozdíl od vyspělých mimoevropských zemí, mění daňové sazby poměrně často. V ostatních vyspělých zemích světa (např. USA, Japonsko, Kanada, Austrálie) tak často ke změnám nedochází a daňová legislativa je stálejší.

Celková míra zdanění se v jednotlivých zemích světa značně liší. Rozdíly však přetrvávají nejenom v samotné výši daňových sazeb, ale i ve způsobu výpočtu celkové daňové povinnosti u jednotlivých daní (možnost uplatnění slevy na dani či osvobození od daně…). Ve většině zemí světa je však např. zavedeno progresivní zdanění, kdy občané s vyššími příjmy odvedou více na dani. Daňová politika v zemích Evropské unie je téměř výhradně v rukou vlád jednotlivých členských zemí Evropské unie. Evropská legislativa stanovuje pouze minimální sazby DPH a spotřebních daní. Kromě samotné daňové sazby je důležité, aby daňová soustava byla jednoduchá a přehledná. Právě neustálé změny sazeb, udělování výjimek a změny způsobu výpočtu daňové povinnosti k tomu nepřispívají.

V této souvislosti je namístě empirický exkurz, poukazující na posun v metodách tvorby práva. Kvantitativní výzkum českého právního řádu ukazuje, že u zákonů a vyhlášek produkce novelizací po roce 1990 nemá v historii českého právního řádu obdobu, přičemž v zásadě platí, že se novelizují především předpisy přijaté v minulém volebním období a předpisy současného volebního období.[202] Zásahy do vzdálenější minulosti jsou spíše výjimečné. Zdá se, že v současnosti, s jistou nadsázkou řečeno, se Parlament České republiky

soustředí na novelizování svých vlastních novel.

IV.

V rámci vztahu pojmů „Hospodářství“ a „Daňové předpisy“ je nezbytné poukázat, že kromě výše uvedených početných novelizací daňových předpisů, od 1. 1. 2011 nabyl účinnosti daňový řád, jak bylo výše uvedeno. Změnou je však dotčena i vlastní organizace daňové správy.[203]

V České republice je od 1. 1. 2013 koncipována zcela nová soustava orgánů finanční správy. Dosavadní soustava územních finančních orgánů existující na základě zákona č. 351/1990 Sb., o územních finančních orgánech, ve znění pozdějších předpisů, byla nahrazena soustavou orgánů Finanční správy České republiky podle zákona č. 456/2011 Sb., o Finanční správě České republiky, ve znění pozdějších předpisů (dále jen „zákon o Finanční správě“).

Zákon o Finanční správě České republiky upravuje třístupňovou soustavu orgánů finanční správy České republiky s tím, že došlo k významnému snížení počtu orgánů finanční správy. Na nejnižším stupni působí 14 finančních úřadů a Specializovaný finanční úřad, v prostředním stupni pouze jediné Odvolací finanční ředitelství a na nejvyšším stupni Generální finanční ředitelství.

Primárním účelem existence orgánů Finanční správy České republiky je výkon správy daní, poplatků a jiných podobných peněžitých plnění (např. odvodů nebo pojistných). Nicméně tyto orgány vykonávají i celou řadu dalších působností, a to například finanční kontrolu, cenovou kontrolu, dozor nad loteriemi a jinými podobnými hrami, kontrolu v oblasti účetnictví apod.

Generální finanční ředitelství vzniklo již l. ledna 2011, a to na základě novely zákona č. 531/1990 Sb., o územních finančních orgánech. Je orgánem finanční správy s celorepublikovou působností a jeho sídlem je Praha. Pokud jde o věcnou působnost, je jeho role zejména řídící a metodická. Dále Generální finanční ředitelství vykonává působnost správního orgánu nejblíže nadřízenému Odvolacímu finančnímu ředitelství, provádí řízení o správních deliktech a vede centrální evidence a registry nezbytné pro výkon působnosti orgánů finanční správy.

Odvolací finanční ředitelství je od 1. ledna 2013 zcela novým orgánem finanční správy. Dosavadních 8 finančních ředitelství bylo zrušeno a nově bylo vytvořeno pouze jedno Odvolací finanční ředitelství se sídlem v Brně. Odvolací finanční ředitelství je zejména správním orgánem nejblíže nadřízeným finanční úřadům (včetně Specializovaného finančního úřadu). Do popředí u něj vystupuje problematika odvolacího řízení proti rozhodnutím finančních úřadů, minimalizována je jeho role metodická.

Zákon O finanční správě zřídil 14 finančních úřadů pro jednotlivé kraje a Specializovaný finanční úřad. Každý finanční úřad vykonává působnost na území určitého kraje a nese název tohoto kraje ve svém názvu (např. Finanční úřad pro hlavní město Prahu, Finanční úřad pro Středočeský kraj apod. Sídlem jednotlivých finančních úřadů jsou jednotlivá krajská města. Obecně platí, že jakýkoli orgán Finanční správy České republiky může zřizovat svá územní pracoviště. Pokud jde o finanční úřady, musejí být jejich územní pracovišť, která se nenacházejí v jejich sídle, stanovena vyhláškou Ministerstva financí. Takovou vyhláškou je vyhláška č. 48/2012 Sb., o územních pracovištích finančních úřadů, která se nenacházejí v jejich sídlech, přičemž tato vyhláška uvádí seznam celkem 173 takových územních pracovišť. Jedná se o územní pracoviště v místech, kde před 1. lednem 2013 měl své sídlo finanční úřad. Z hlediska věcné působnosti finanční úřady vykonávají prakticky veškerou působnost danou orgánům Finanční správy České republiky, tj. vykonávají správu daní, převádí výnosy daní, vykonávají dozor nad loteriemi a jinými podobnými hrami, vykonávají finanční a cenovou kontrolu atd. Jedná se o klasické prvostupňové orgány.

Specializovaný finanční úřad vznikl 1. ledna 2012, a to na základě novely zákona č. 531/1990 Sb., o územních finančních orgánech. Důvodem vzniku Specializovaného finančního úřadu byla potřeba centralizace výkonu určitých činností v působnosti finančních orgánů do jednoho orgánu finanční správy. Jeho sídlem je hlavní město Praha. Specializovaný finanční úřad má věcnou působnost stejnou jako kterýkoli jiný finanční úřad, přičemž i jemu je nadřízeno Odvolací finanční ředitelství. Od ostatních finančních úřadů se odlišuje v tom, že vykonává působnost na celém území České republiky a je příslušným pro tzv. vybrané subjekty. Vybranými subjekty jsou právnické osoby založené za účelem podnikání, které dosáhly obratu více než 2 miliardy Kč a dále subjekty se specifickým předmětem podnikání, jako jsou banky pojišťovny nebo zajišťovny.[204] Obrat se zkoumá za zdaňovací období pro účely daně z příjmů,[205] přičemž jde o úhrn čistého obratu pro účely zákona o účetnictví.[206] V případě, že subjekt dosáhne uvedeného limitu obratu, počínaje druhým zdaňovacím obdobím po tom, za které dosáhl stanovené výše obratu, se stane jeho příslušným finančním úřadem Specializovaný finanční úřad. U těchto vybraných osob nastává ze zákona příslušnost Specializovanému finančnímu úřadu naplněním vymezených podmínek. U bank a pojišťoven, resp. zajišťoven, nastává takto vždy.

Ministerstvo financí nadále zůstává ústředním orgánem státní správy pro daně.[207] Ministerstvo financí je takto i nadále nositelem úkolů daňové legislativy, daňových analýz a koncepcí v oblasti daňové politiky. Tuto pozici má i v rámci mezinárodních daňových vztahů a dále např. i ohledně agendy náhrad škod způsobených nezákonným rozhodnutím či nesprávným úředním postupem. Právě uvedené kompetence ovšem vyplývají z jiných právních předpisů.

Závěr

S ohledem na výše uvedené si potom dovolujeme závěrem konstatovat, že současný stav právního prostředí zatím nevede ke snížení administrativní náročnosti v podnikání, ke srozumitelnosti a přehlednosti právního řádu. Zejména na úseku daňových předpisů se stejně jako v České republice, tak i v ostatních sousedních zemích, podnikatelské prostředí setkává s příliš častými daňovými úpravami, které jsou vyvolány nejen aktuální potřebou řízení hospodářských procesů, ale i více méně pravidelnými a častými podstatnými změnami ve složení parlamentu a vlád. Veškeré změny jsou prováděny pod záštitou vylepšení, zjednodušení, zefektivnění atd. daňového systému, racionalizace daňové správy apod., ale ve svém důsledku jde pouze o jedno, snížit zadluženost veřejných rozpočtů, která bohužel nezodpovědností exekutivy, za souhlasu zákonodárných sborů, narostla a narůstá do značných dluhů a návrat k vyrovnanosti veřejných rozpočtů se spíše vzdaluje. Situace v České republice není jednoduchá, a to i z pohledu současného rozpuštění Poslanecké sněmovny, kdy státní rozpočet může projednávat a schvalovat jen Poslanecká sněmovna. Tento základní finanční plán státu bude tedy projednávat nově zvolená Poslanecká sněmovna. Avizovaný problém se sestavením státního rozpočtu spočívá v tom, že základní ukazatele vycházely z předpokládané rozsáhlé novelizace daňových předpisů, schválených Poslaneckou sněmovnou (sněmovní tisk 1004), ale tento „daňový balíček“ byl dne 12. září 2013 odmítnut Senátem. Pokud by Poslanecká sněmovna nebyla rozpouštěna, potom Ministerstvo financí počítalo s tím, že toto zamítnutí bude přehlasováno a uvažovaná rozsáhlá změna daňových předpisů bude platit a nabude účinnosti dnem 1. 1. 2014. Ale nestane se tak a státní rozpočet na rok 2014 bude muset vycházet z právní úpravy daňových předpisů dnes platných. Současný trend, a to nejen v daňových předpisech, je však takový, že nová úprava je vždy rozsáhlejší a komplikovanější než úprava předchozí. Exekutiva a zákonodárci tento stav vysvětlují a obhajují v tom směru, že je snaha, aby zákon byl co nejpodrobnější, a u daňových předpisů se argumentuje ještě snahou státu zabránit daňovým únikům.

S ohledem na výše uvedené, je možné konstatovat, že i nadcházející období bude pro teorii i praxi obdobím připravovaných změn, které si vyžádají hlubší analýzu.

zpět na obsah | TOC

6.kapitola - Majetek státu ve vlastnictví a správě[208]

Od roku 1950 se v oblasti právní úpravy ekonomických vztahů ubíral vývoj tím směrem, že stále větší komplexy hospodářsko-právních otázek byly upravované speciálními předpisy. „Velký počet právních předpisů nižší právní síly a jejich časté změny, které upravovaly smluvní systém, vedl k nepřehlednosti. Začala se projevovat roztříštěnost a nepřehlednost právních úprav.“[209]

Rozsáhlá zplnomocnění na vydání prováděcích předpisů vedla k rozvoji nepřehledného systému zákonodárství a později k myšlence a doktríně hospodářskeho práva. Doktrína hospodářského práva navazovala na některé proudy, které se objevily v sovětské právní teorii, kde se však nerozvinuly nebo alespoň nevyústily do významného legislativního a kodifikačního díla. Podstatou doktríny hospodářského práva byla teze, že v socialistické ekonomice vznikají kvalitativně nové vztahy, s natolik specifickými rysy, že je vyčleňují do zvláštní kategorie. „Označení hospodářsko-právní vztah není samoúčelné. Zákon jím chce naznačit, že právní vztah, které budou podle něj vznikat, budou tvořit určitý vzájemně související celek, odlišný od právních vztahů upravovaných tradičními právními odvětvími, zejména právem občanským a právem správním“.

V teoretických diskusích o hospodářském právu se řešila otázka, zda je ekonomické právo zvláštní, samostatné právní odvětví, nebo je samostatnou částí občanského práva, či hospodářské právo vůbec existuje a právní úprava hospodářských vztahů tvoří nedílnou součást občanského práva. Jeden z názorů byl, že právní úprava hospodářskoprávních vztahů má být koncipována jako nové, samostatné právní odvětví, nezávislé na občanském právu, které upravuje zásadně odlišné vztahy.

Názor, že hospodářské právo je samostatným právním odvětvím, získal mnoho příznivců, nebyl však jednolitý. Poznání postavení a úlohy státu v ekonomice má svůj historický aspekt, spjatý s procesem vyčleňování hospodářské politiky z ekonomické teorie a jejího vlastního formování jako samostatné vědní disciplíny. K uvedenému historickému aspektu je třeba přiřadit praktický aspekt, který se týká bezprostředního a praktického působení na ekonomiku – řízení, ovládání a kontrolování reálných ekonomických procesů v makroekonomice i mikroekonomice.

Ve všech demokratických státech světa ovlivňuje život jedince i skupin stát. Diskuse o míře ingerence státu do fungování společnosti jako takové, a zejména do jeho ekonomiky, je samozřejmě věčná. Jsou hospodářská odvětví s takovým národohospodářským a celospolečenským významem, na jejichž vliv stát nemůže rezignovat, protože v opačném případě nelze vyloučit, že dojde k priorizaci skupinových zájmů a ekonomicky velmi silných lobbistických skupin, jejichž zájmy nemusí být vždy v souladu se zájmy státu a především jeho běžných občanů. Stát by měl zakročit ve výjimečných případech, kdy by mohla státu hrozit přímá a značná hospodářská škoda nebo jiný mimořádně negativní celospolečenský dopad. Současná finančně-ekonomická krize, a to i po dohodě nejvyspělejších států světa, modifikuje míru zásahů státu do ekonomických procesů s prevalencí aktivity státu a současnou snahou přímo participovat jako spoluvlastník nebo spolupodnikatel na činnosti podnikatelských a zejména bankovních subjektů.

Ve zjednodušené podobě lze úlohu státu v ekonomice rozdělit na ekonomickou a zákonodárnou. Ekonomickou plní především vláda, jako nejvyšší výkonný orgán, centrální banka, které sledují na makroekonomické úrovni celkovou efektivitu výkonnosti ekonomiky a stabilitu měny. Naplnění této základní úlohy se promítá ve třech funkcích státu, a to alokační, distribuční a stabilizační. V případě alokační funkce stát svými zásahy ovlivňuje alokaci zdrojů, a tím sleduje zvýšení efektivnosti ekonomiky. V případě distribuční funkce stát do určité míry přerozděluje důchody a snaží se naplňovat zejména svou sociální funkci. V případě stabilizační funkce jde o případné zmírnění cyklických ekonomických výkyvů a nastolení potřebné ekonomické rovnováhy.

I pod vlivem současné finančně-ekonomické krize vystupuje do popředí především stabilizační funkce státu a kontrola bankovního sektoru, od jehož funkčnosti se zase odvíjí nesmírně důležitá úvěrová a úroková politika a v souvislosti s tím samozřejmě celková prosperita hospodářských subjektů.

Nesmírně důležitá je realizace státu a státní moci prostřednictvím práva, a to v tom nejširším pojetí. Je nesporným faktem, že „shoda“ společenské klimatu z pohledu právnických i fyzických osob se odvíjí od stupně funkčnosti právního státu a jeho jednotlivých atributů. I když se někde objevují pokusy priorizovat jednu stránku zákonnosti před druhou (normativní před aplikační, či naopak), lze podle našeho názoru konstatovat, že je ideální, pokud jsou obě strany zákonnosti ve vyváženém, ekvivalentním stavu a vzájemně si nejenže nevadí, ale doplňují se, což je stav optimální.

Jsou však ekonomické a hospodářské sféry, které nejsou zvlášť podnikatelsky atraktivní nebo investičně velmi náročné, ale pro existenci státu nenahraditelné. I v takových odvětvích je stát nezastupitelný. Teorie státu a práva vymezuje jako nezastupitelné atributy státu území, státní symboly a hranice. Pokud by ale stát neměl postavení vlastníka se všemi vlastnickými oprávněními a povinnostmi, nemohl by realizovat prakticky ani jednu ze svých funkcí. Tato skutečnost se odrážela i v základním zákoně státu, v Ústavě Slovenské republiky v čl. 4, kde je zakotven tzv. obligatorní předmět státního vlastnictví, který může být jen ve vlastnictví Slovenské republiky a nikoli ve vlastnictví jiného subjektu.

Správa majetku státu

Bez ohledu na skutečnost, zda bylo nutné v rámci globální krize urychleně uskutečnit změny v právních předpisech, je třeba říci, že tvorba práva je v posledních patnácti letech podstatně složitější než v minulosti, což způsobuje celková přestavba právního řádu i členství v Evropské unii. Tím se stupňuje tlak na rozsah právních úprav, což způsobuje snížení kvality právních předpisů a v mnoha případech téměř absenci systematiky právního řádu. V současnosti jsme svědky výrazného snížení kvality a přehlednosti právního řádu, což nepochybně významnou měrou ovlivňuje stav právní jistoty, která je oslabena již ve stadiu tvorby práva a výrazně ovlivňuje stav právní jistoty i ve stadiu aplikace práva.

Aktuálním právním předpisem upravujícím správu majetku státu je zákon č. 278/1993 Z. z. o správě majetku státu, který nabyl účinnosti 1. 1. 1994. Tento právní předpis byl sice od jeho přijetí devatenáctkrát novelizován, ale jeho hlavní instituty nebyly uvedenými novelami zásadněji dotčeny. Poslední novela zák. č. 135/213 Z. z. nabyla účinnosti 1. 7. 2013.

Citovaný zákon upravuje správu majetku ve vlastnictví Slovenské republiky, ve veřejněprospěšné a nepodnikatelské sféře, kterou vykonává správce majetku státu. Správu majetku státu podle tohoto zákona mohou vykonávat:

-          státní rozpočtové organizace a státní příspěvkové organizace,

-          státní fond,

-          veřejnoprávní instituce, pokud na základě zákona spravuje majetek státu,

-          jiná právnická osoba, pokud na základě zákona spravuje majetek státu.

Ve vztahu ke všem dosavadním právním předpisům upravujícím správu majetku státu, případně určitou etapu hospodaření, platilo, že se tyto právní předpisy, včetně aktuálního zákona, vždy vztahovaly jen na hospodaření, které nebylo obvyklé u nakládání s národním majetkem. Vždy šlo o dispozici s národním majetkem, která nespadala do předmětu činnosti nebo předmětu podnikání příslušného subjektu, nebo v souvislosti s ním.

Zákonodárce stanovil, že tento zákon se nevztahuje na:

-          nakládání s majetkem státu, při kterém dochází k plnění závazků v rámci předmětu činnosti správce nebo v souvislosti s ním,

-          nakládání s majetkem státu, které upravují zvláštní předpisy, např. zák. č. 111/1990 Sb. o státním podniku,

-          hospodaření s peněžními prostředky státu, které upravuje zvláštní předpis,

-          správu cenných papírů (podle zák. č. 600/1992 Sb. o cenných papírech).

Podle uvedeného zákona jsou majetkem státu věci ve vlastnictví Slovenské republiky, včetně finančních prostředků, jakož i pohledávky a jiná majetková práva Slovenské republiky. Zákon používá pojem „věci“. Z toho vyplývá, že jde o věci movité i nemovité. Nosným pojmem zákona je pojem „správa majetku státu“. Zákon ji vymezuje jako souhrn oprávnění a povinností správce k té části majetku státu, který mu stát svěřil do správy.

V ustanovení § 3 odst. 2 konstatuje, že správce je oprávněn a povinen majetek státu užívat k plnění úkolů v rámci předmětu činnosti nebo v souvislosti s ním, nakládat s ním podle tohoto zákona, udržovat jej v řádném stavu, využívat všechny právní prostředky na jeho ochranu a dbát, aby nedošlo zejména k jeho poškození, ztrátě, zneužití nebo zmenšení.

Kromě uvedeného se musí subjekt správy majetku snažit o maximálně efektivní využití majetku, který má ve správě. Ve vazbě na tuto skutečnost majetek, který neslouží a ani v budoucnu nebude sloužit k plnění úkolů v rámci předmětu jeho činnosti nebo v souvislosti s ním, se považuje za přebytečný majetek státu. Správce je povinen s přebytečným majetkem státu naložit bez zbytečného odkladu účelně, efektivně a s maximální hospodárností v souladu s tímto zákonem, případně zvláštními právními předpisy. O přebytečnosti majetku rozhoduje statutární orgán správce. Z hlediska formy musí být rozhodnutí o přebytečnosti písemné. Jde o individuální akt řízení spadající do kompetence statutárního orgánu. Zákon ve snaze co možná nejvíce upřesnit toto rozhodnutí uvádí alespoň výpočet náležitostí takového rozhodnutí. Mezi jeho náležitosti řadí označení přebytečného majetku státu a jeho identifikační údaje. Správce je dále povinen připojit doklad o tom, jak bylo s takovým přebytečným majetkem naloženo. Správce má obdobné povinnosti i k majetku, který je dočasně přebytečným. I s takovým majetkem je povinen naložit bez zbytečného odkladu účelně, efektivně a s maximální hospodárností a samozřejmě v souladu se zákonem nebo jinými zvláštními právními předpisy.

Zákonodárce stanoví základní povinnosti správce majetku státu. Jde o povinnosti evidenční, ekonomicko-hospodářské, právní a další, které vyplývají ze zvláštních právních předpisů.

Správce je povinen použít institut zvláštního nabídkového řízení. Účelem zvláštního nabídkového řízení je vytvoření soutěžního prostředí. Zvláštní nabídkové řízení začíná zveřejněním nabídky v denním tisku s celostátní působností. Nabídka se eviduje v registru přebytečného nemovitého majetku státu nabízeného v samostatném nabídkovém řízení a musí obsahovat zejména identifikaci majetku státu s uvedením jeho charakteristiky, přiměřenou cenu, lhůtu na doručení nabídek zájemců, která nesmí být kratší než 10 kalendářních dnů ode dne následujícího po zveřejnění nabídky .

Správce převede majetek státu zájemci, který ve zvláštním nabídkovém řízení nabídne nejvyšší cenu. Pokud cenová nabídka žádného zájemce nedosáhne výše přiměřené ceny, je správce povinen opakovat zvláštní nabídkové řízení. Za přiměřenou cenu se pro účely tohoto zákona při převodu nemovitých věcí státu považuje obecná hodnota majetku podle zvláštního předpisu. Pokud správce není povinen vykonat nabídkové řízení státním rozpočtovým organizacím či státním příspěvkovým organizacím nebo zvláštní nabídkové řízení, převede nemovitý majetek státu alespoň za přiměřenou cenu, s výjimkou převodu vlastnictví nemovitého majetku státu, obci nebo vyššímu územnímu celku za podmínek uvedených v zákoně, nebo zařízení sociálních služeb, poskytovateli zdravotní péče, škole nebo školskému zařízení.

Opatřeními, které mají z hlediska nakládání a efektivního využití majetku státu relevantní význam, jsou:

-          rozhodnutí o přebytečnosti majetku státu,

-          rozhodnutí o neupotřebitelnosti majetku státu,

-          rozhodnutí o odnětí správy nemovitého majetku státu.

V předchozích právních předpisech o správě majetku státu nebyla možnost výkonu správy majetku státu několika státními organizacemi. Současná právní úprava tento právní institut zná a upravuje ho v ustanovení § 4 zákona.

Společná zpráva je podílová, upravená jako v občanskoprávní úpravě. Vyjadřuje podíl, jakým se správci podílejí na právech a povinnostech vyplývajících ze společné správy majetku státu. Vztahy správců k majetku státu ve společné zprávě se řídí dohodou. V případě, že se správci majetku státu nedohodli jinak, jsou podíly všech správců, kteří se podílejí na společné správě, stejné. Na společných správců majetku státu se vztahují také všechny povinnosti, které platí i pro individuálního správce.

Při převodu podílu majetku státu ve společné správě správců je správce povinen převáděný podíl nabídnout ostatním správcům, kteří mají přednostní právo na převod správy podílu majetku státu ve společné správě, a to v poměru k velikosti jejich podílů, pokud se nedohodnou jinak.

Převod vlastnictví majetku státu se uskutečňuje smlouvami podle občanského zákoníku. Mají však určitá specifika. Kupní smlouvy musí obsahovat dohodu o účelu, ke kterému bude majetek státu sloužit jeho nabyvateli, a dohodu o době splatnosti ceny, která nesmí být delší než 60 dnů ode dne nabytí platnosti kupní smlouvy. Dohodnutou cenu je nabyvatel povinen zaplatit před podáním návrhu na vklad do katastru nemovitostí. Návrh na vklad vlastnictví k nemovitosti do katastru nemovitostí je oprávněn podat pouze správce, a to až po zaplacení dohodnuté ceny. Pokud nabyvatel nezaplatí dohodnutou cenu nejpozději v poslední den sjednané doby splatnosti, je správce povinen odstoupit od smlouvy.

K platnosti kupní smlouvy, kterou se převádějí nemovité věci státu, se vyžaduje souhlas ministerstva financí. Převod vlastnictví movitých věcí státu musí být úplatný. K platnosti kupní smlouvy, kterou se převádí vlastnictví movitých věcí státu, se vyžaduje souhlas zřizovatele, pokud to zřizovatel určí svým opatřením.

Správce může se souhlasem zřizovatele darovat movité věci ve vlastnictví státu:

-          neziskové organizaci nebo jiné právnické osobě, která není podnikatelem, pro účely poskytování zdravotní péče, sociální pomoci, humanitární péče, ochrany a prezentace kulturních hodnot, vzdělávání a výchovy, pokud prokazatelně během nejméně jednoho roku vykonává tyto činnosti,

-          obci nebo vyššímu územnímu celku na plnění úkolů přeneseného výkonu státní správy nebo na výkon samosprávy,

-          pro účely humanitární pomoci v zahraničí, nebo pokud to umožňuje obecně závazný právní předpis.

Správce může využívat darovací smlouvu, záměnnou smlouvu, nájemní smlouvu a smlouvu o výpůjčce podle občanského zákoníku.

Nájemce nebo vypůjčitel může nemovitý majetek státu užívat jen v rozsahu stanoveném nájemní smlouvou nebo smlouvou o výpůjčce. Nájemce ani vypůjčovatel není oprávněn přenechat majetek státu do nájmu, podnájmu nebo výpůjčky. Jestliže nájemce nebo vypůjčitel přenechal majetek státu do nájmu, podnájmu nebo výpůjčky, je taková smlouva neplatná.

Ministerstvo financí a správy finanční kontroly provádí vládní audit dodržování ustanovení tohoto zákona a zvláštních předpisů při správě majetku státu vykonávané správci.

Přebytečný nemovitý majetek státu ve správě správce, kterým je ústřední orgán státní správy Slovenské republiky a subjekty uvedené v ustanovení § 14c odst. 1 zákona mohou po neúspěšném nabídkovém řízení provést namísto zvláštního nabídkového řízení elektronickou aukci. Elektronická aukce je pro účely tohoto zákona opakující se proces, v němž se využívá elektronické zařízení pro předkládání nabídek. Vyhlášení elektronické aukce v rejstříku a na webovém sídle správce musí obsahovat:

-          identifikaci majetku státu,

-          přiměřenou cenu,

-          lhůtu pro doručování cenových nabídek, která nesmí být kratší než 20 dnů ode dne následujícího po zveřejnění prohlášení elektronické aukce v denním tisku s celostátní působností,

-          jiné důležité informace.

Závěr

Tržní mechanismus a podnikatelské prostředí mohou účinně fungovat, pokud vlády a jiné regulační instituce nebudou zasahovat do svobodných rozhodování lidí v jejich ekonomických aktivitách a budou garantovat a vymáhat základní univerzální pravidla nezbytná pro fungování svobodné společnosti, právního státu a tržní ekonomiky.

Tržní a podnikatelské prostředí výrazně deformují vládní zásahy v podobě regulací cen, jakož i přímých a nepřímých selektivních „podpor“ podnikatelských subjektů: dotace podnikatelským subjektům, investiční pobídky (zahraničním) investorům nebo například vládní záruky za úvěry podnikatelských subjektů. Podnikatelské prostředí omezují i ústřední orgány a rozpočtové i příspěvkové organizace, jejichž dominantní činnosti jsou v tržní ekonomice zbytečné. Jedním z nežádoucích jevů je např. správa pozemků ve správě a nakládání státu a podnikání na těchto pozemcích ze strany státu představuje dvě významná rizika pro rovnoprávnost forem podnikání a efektivnost hospodaření. Dalším závažným problémem je např. přeregulovanost lesnictví a vlastnictví nadbytečných aktiv státních podniků.

zpět na obsah | TOC

7.kapitola - Správní řízení a podnikání

Úvod

Příspěvek je věnován vztahům správních orgánů a účastníků ve správním řízení. Obsahem příspěvku je objasnění vybraných pojmů procesního správního práva a poukaz na vybrané aspekty postupu správních orgánů při vyřizování věci vůči účastníkům správního řízení.

V České republice se procesní řízení ve veřejné správě řídí zákonem č. 500/2004 Sb., správní řád, ve znění pozdějších předpisů. Tato právní norma přinesla od 1. 1. 2006 do správního řízení prvky, se kterými se nutně setká ten, kdo požaduje veřejnou službu před správním orgánem. Občan, právnická osoba, podnikající fyzická osoba tedy ti, kteří mohou být účastníkem správního řízení, mají právo požadovat veřejnou službu. Mezi takové služby lze zařadit mj. činnost katastrálního úřadu, živnostenského úřadu, okresní správy sociálního zabezpečení, úřadu práce, zdravotní pojišťovny i dalších správních orgánů, kteří vykonávají nebo jsou pověřeni, aby vykonávali státní správu.

Správní právo hmotné i procesní je součástí veřejného práva. Správní právo určuje způsob realizace hmotně právních norem v oblasti veřejné správy. Je právně upravenou aplikační činnost orgánů veřejné správy při řešení individuálních věcí ve prospěch nebo neprospěch účastníka správního řízení. Správní řízení probíhá v určitých procedurálních formách, jeho výsledkem je vydání rozhodnutí ve věci (individuální akt aplikace práva). Právní úprava postupu správních orgánů při vyřizování a rozhodování záležitostí oprávněných nebo povinných subjektů jsou významnou zárukou kvality při správě věcí veřejných. Základem správního řízení je dodržování předepsaného postupu, pokud vykonávají působnost v oblasti veřejné správy ze strany správních orgánů, a to:

orgánů moci výkonné orgánů,

územních samosprávných celků,

jiných orgánů,

právnických a fyzických osob.

Správní orgán je na základě výše citovaného zákona zmocněn k provádění úkonů schopných zajistit požadované účinky ve veřejné správě. Je oprávněn účastníka řízení mj.:

předvolat k osobnímu jednání a provedení úkonu,

vyžádat předložení listiny, která bude sloužit ke zjištění skutečného stavu věci,

rozhodnout o úhradě nákladů řízení,

rozhodnout v rámci správního trestání o uložení pokuty,

rozhodnout o exekuci.

Správní orgán má však kromě práv při rozhodování v rámci výkonu státní správy i povinnosti, mezi které patří například pomoc a poučení. Postavení správního orgánu vychází z veřejného práva, znamená to, že stát zde stojí v roli oprávněného, může tedy na základě zákona, subjektům nařídit, aby něco konali, něčeho se zdrželi, něco strpěli.

Správní právo hmotné a procesní působí v rozsáhlé oblasti správy věcí veřejných. V tomto ohledu je potřeba zmínit postavení účastníků správního řízení – občanů, právnických osob, podnikajících fyzických osob aj. subjektů, kteří požadují službu, případně bylo vůči nim zahájeno správní řízení z úřední moci (např. v rámci správního trestání při porušení zákonné povinnosti, nebo povinnosti uložené v rozhodnutí správního orgánu).

V rámci úředního styku se účastníci správního řízení nutně setkávají s výkonem státní správy před správními orgány. Správním orgánem je například okresní správa sociálního zabezpečení, úřad práce, statický úřad nebo i v rámci kontrolní a dozorové činnosti, inspekce jsou oprávněnými subjekty rozhodovat věci veřejné správy. Na základě požadavku účastníka nebo jeho podnětu případně i stížnosti je povinností správního orgánu vyřídit věc včas a řádně. Může však dojít i k tomu, že správní orgán je oprávněn rozhodnutím, uložit účastníkovi povinnost, například v rámci exekuce uhradit paušální částku ve výši 2 000 Kč. V tomto případě je uložení povinnosti státní mocí vymahatelné, pokud nebude účastníkem splněna včas a řádně.

Pravomoc k vymáhání uložené či zákonné povinnosti má správní orgán správního práva na základě tzv. pododvětví správního práva a to správního práva trestního. V souladu se zásadami správního práva, řeší protiprávní jednání (delikty) spáchané proti normám v oblasti veřejné správy. Cílem správního trestání je postihnout narušitele za spáchaný správní delikt. Pojmu „správní delikt“ je v praxi používán v souvislosti s porušením právních předpisů veřejného práva. Například, za spáchané přestupky správní orgán uloží sankce a ochranná opatření. Sankcí se rozumí napomenutí, pokuta, zákaz činnosti a propadnutí věci, a to přiměřeně k důsledkům.

Správní delikty

Správní delikty (veřejnoprávní delikty) zahrnují:

- přestupky,

- jiné správní delikty, mezi něž patří:

a)      správní delikty fyzických osob ve služebním nebo v jiném zaměstnaneckém poměru, které nerespektovaly pokyny správního orgánu,

b)      správní delikty fyzických a právnických osob (podnikatelských subjektů spojených s podnikáním nebo v souvisejících s podnikáním),

c)      správní disciplinární delikty (má zaměstnanecký poměr)

Řízení ve věcech výkonu státní správy podléhá režimu, takové řízení nazýváme správní řízení. Obecným procesním právním předpisem je správní řád, speciálními pak předpisy hmotného veřejného práva, které mají před použitím správního řádu přednost např. zákon č. 200/1990 Sb., o přestupcích ve znění pozdějších předpisů.

Nicméně správní řád je obecnou právní normou, kde je upraven postup při vyřizování věcí veřejných. Vztahuje se nejen na správní orgány, jež rozhodují o právech a povinnostech fyzických a právnických osob (účastníků řízení), ale na každý postup správních orgánů při výkonu státní správy. Bude tomu tak například při vydání živnostenského oprávnění, který je nezbytný pro zahájení podnikatelské činnosti, řešení věci před úřadem práce, okresní správou sociálního zabezpečení aj.

Popsané skutečnosti vedou nezbytně k tomu, aby účastníci správního řízení byli obeznámeni se svými právy a povinnosti.

Účastník správního řízení má zejména právo:

na uvědomění o zahájení správního řízení,

na kladení otázek svědkům a znalcům při jednání a i při ohledání,

na přizvání k ústnímu jednání, pokud takové oprávněná úřední osoba svolává,

vyjádřit se před vydáním rozhodnutí,

nahlížet do spisů, činit si výpisy či opisy,

podat odvolání proti rozhodnutí prvoinstančnímu orgánu,

být vyrozuměn o odvolání, podaném jiným účastníkem,

na poučení a pomoc správního orgánu.

Účastník správního řízení vůči správnímu úřadu má povinnost:

dodržovat předepsané lhůty,

navrhovat důkazy, které jsou účastníkovi známy,

předložit listinu, potřebnou k provedení důkazu,

strpět ohledání na místě samém,

předložit předmět k ohledání,

dostavovat se na předvolání a ani jinak neztěžovat postup řízení.

Jak je výše uvedeno, správní řád nabyl účinnosti dnem 1. 1. 2006, slouží jako obecná právní úprava procesního řízení pro veřejnou správu. Jsou položeny základy pro odstranění speciálních postupů používaných v současnosti na základě hmotného práva. Příkladem nám poslouží stavební zákon, kde speciální úpravu najdeme v několika ustanoveních tohoto zákona, dále právní normy sociálního práva, matriky aj. Část druhá správního řádu stanoví přísně formalizovaný postup, který správní orgán (oprávněná úřední osoba) musí vůči účastníkovi správního řízení, v rámci výkonu státní správy dodržet. Tuto skutečnost koneckonců stanoví i zásady provázející celý správní řád.

Další akurátní řešení problematiky najdeme u příslušnosti správních orgánů, ta jak je známo, je důležitým aspektem nejen pro správní řízení, ale též řízení soudní. Totiž, pokud by došlo k tomu, že rozhodnutí ve správním řízení vydá nepříslušný správní orgán, bude takové rozhodnutí od počátku neplatné (nicotné). Nicméně, správní řád umožňuje změnu příslušnosti například u výjimečně složitého případu, nebo při řízení s velkým počtem účastníků. V takových věcech formou usnesení převede správní orgán spis na nadřízený orgán, který věc vyřídí. Za důležitou skutečnost je potřeba považovat to, že podnikatel i jiný účastník řízení může namítnout podjatost vůči správnímu orgánu, jestliže má důvodnou pochybnost o tom, že by jeho případ nevyřešil objektivně.

Podstatu celého správního řízení představuje vedení řízení, to má na starosti správní orgán, určuje režim, obstarává podklady pro vydání rozhodnutí, je povinen podle zásady písemnosti sepsat protokol a vydat účastníkovi řízení tento doklad o jednání. Správní orgán nese rovněž odpovědnost za správnost vydaného rozhodnutí.

Zcela nově zákon o správním řádu stanoví, že správní orgán je povinen od každého přijmout podnět k zahájení správního řízení. Podatel musí však být připraven na to, že správní orgán bude požadovat předložení důkazů, kterými podpoří svá tvrzení a též vysvětlení k podávané skutečnosti. Po prozkoumání takového druhu podání, správní orgán rozhodne o zahájení správního řízení z úřední moci, nebo pokud nejsou dány tyto důvody, věc odloží.

Vlastnímu správnímu řízení věnuje správní řád 120 paragrafových ustanovení, mj. co se týče pravomocí správního orgánu, patří zde možnost využití pořádkového opatření k zajištění průběhu řízení. Například za nedostavení se k jednání na předvolání, bez náležité omluvy nebo neuposlechnutí pokynu úřední osoby, může být účastníkovi uložena pokuta až do výše 50 000 Kč.

Účastník řízení je též povinen v rámci správního řízení předložit správnímu orgánu důkazní prostředky, za všechny zde uvedu listiny, a to veřejného charakteru, nebo znalecký posudek, je-li takový potřeba. Důkazy jsou pro správní orgán nezbytnými podklady pro zjištění materiální pravdy a v samém důsledku vydání rozhodnutí. Vydáním konstitutivního typu rozhodnutí zasahuje správní orgán do právního postavení účastníka (účastníků) tím, že právo nebo povinnost rozhodnutím ve věci vznikne, mění se nebo ruší, nebo prohlašuje právo či povinnost za existující, popřípadě za neexistující. Deklaratorním druhem rozhodování, správní orgán nic nemění ani neruší, pouze legalizuje faktický stav právním stavem.

Každé vydané rozhodnutí ve správním řízení podléhá podle dvouinstanční zásady přezkoumání. Správní řád definuje jednotlivé druhy odvolání. Mezi ně patří tradičně:

řádné opravné prostředky – odvolání, rozklad nebo již uvedený odpor,

mimořádné opravné prostředky – přezkumné řízení, obnova řízení a tzv. nové rozhodnutí.

Na co je potřeba v rámci využití těchto opravných prostředků upozornit? Především nato, že je povinnosti odvolatele dodržet režim stanovený správním řádem. Odvolání se podává u správního orgánu, který rozhodnutí vydal, musí obsahovat údaje o tom, proti kterému rozhodnutí směřuje, v jakém rozsahu ho napadá a v čem je spatřován rozpor s právními předpisy nebo nesprávnost rozhodnutí nebo řízení, jež mu předcházelo. Odvolání se podává v počtu účastníků řízení a jeden stejnopis aby zůstal správnímu. Nepodá-li účastník potřebný počet stejnopisů, vyhotoví je správní orgán a náklady s tím spojené, vyúčtuje účastníkovi.

Správní orgán, který napadené rozhodnutí vydal, má zákonnou možnost rozhodnout sám. Toto svoje původní rozhodnutí může zrušit nebo změnit, pokud tím plně vyhoví odvolání a jestliže tím nemůže být způsobena újma žádnému z účastníků, ledaže s tím všichni, kterých se to týká, vyslovili souhlas. Neshledá-li správní orgán, který napadené rozhodnutí vydal vady, předá, spis se svým stanoviskem, stanovisky účastníků, odvolacímu správnímu orgánu ve lhůtě do 30 dnů ode dne doručení odvolání.

Odvolací správní orgán prozkoumá napadené rozhodnutí a dojde-li k závěru, že je v rozporu s právními předpisy nebo že je nesprávné:

rozhodnutí nebo jeho část zruší a řízení zastaví, nebo

rozhodnutí nebo jeho část zruší a věc vrátí k novému projednání správnímu orgánu, který rozhodnutí vydal (v tomto případě je prvoinstanční orgán vázán názorem odvolacího orgánu) anebo napadené rozhodnutí nebo jeho část změní.

Je-li rozhodnutí v pořádku, podané odvolání zamítne a napadené rozhodnutí potvrdí.

V této souvislosti stojí za zmínku správní soudnictví. Ve správním soudnictví jednají a rozhodují krajské soudy a Nejvyšší správní soud. Tyto soudy rozhodují například o žalobách proti rozhodnutím vydaným v oblasti veřejné správy orgánem moci výkonné, orgánem územního samosprávného celku, jakož i fyzickou nebo právnickou osobou nebo jiným orgánem, pokud jim bylo svěřeno rozhodování o právech a povinnostech fyzických a právnických osob v oblasti veřejné správy. Dále rozhodují o ochraně proti nečinnosti správního orgánu, ochraně před nezákonným zásahem správního orgánu a též o kompetenčních žalobách. Ve správním soudnictví se lze domáhat ochrany práv jen na návrh a po vyčerpání řádných opravných prostředků, připouští-li je zvláštní zákon.

Správní řád řeší otázku náhrady nákladů správního řízení. Vyhláškou č. 520/2005 Sb., o rozsahu hotových výdajů a ušlého výdělku, které správní orgán hradí jiným osobám, a o výši paušální částky nákladů řízení je upravena záležitost poskytování náhrady hotových výdajů a ušlého výdělku, které správní orgán hradí jiným osobám v souvislosti se správním řízením.

Co je podle této vyhlášky nákladem řízení?

Jsou to zejména hotové výdaje účastníků a jejich zástupců včetně správního poplatku, ušlý výdělek účastníků a jejich zákonných zástupců, náklady důkazů, tlumočné a odměna za zastupování. Citovaný právní předpis stanoví, že se jedná o rozsah, v němž správní orgán hradí hotové výdaje a ušlý výdělek jiným osobám, zejména v souvislosti s výkonem funkce opatrovníka a s opatřováním podkladů pro vydání rozhodnutí. Nárok na náhradu předmětných výdajů musí účastník u správního orgánu uplatnit do osmi dnů poté, co náklady vznikly, jinak zaniká.

Správní orgán zjišťuje výši ušlého výdělku jiné osoby na základě potvrzení vydaného zaměstnavatelem, ve kterém je uvedeno, zda, a o jakou částku jí zaměstnavatel sníží výdělek za dobu nepřítomnosti v práci z důvodů souvisejících s účastí na úkonu podle zákona. V případě jiné osoby, která není v pracovním poměru nebo v poměru obdobném pracovnímu poměru nebo v jiném pracovněprávním vztahu, ale je výdělečně činná, tvoří podklad pro výpočet náhrady ušlého výdělku částka vypočtená ze základu daně z příjmů fyzických osob dělená počtem pracovních hodin stanovených zvláštním právním předpisem, kterým je zákoník práce, připadajících na kalendářní rok.

Závěr

Účastník správního řízení má své důležité místo, bez jeho účasti by toto řízení nemohlo být zahájeno, vedeno ani rozhodováno, ať už jde o jeho postavení v roli oprávněného, kdy je navrhovatelem nebo i povinného, kdy je subjektem kontrolní nebo dozorové činnosti správních orgánů nebo je proti němu vedeno například vykonávací řízení. Znalost postupu správních orgánů je pro každého, kdo požaduje nebo je vyzván k činnosti ve veřejné správě, důležitý. Právě z tohoto důvodu, kdy použití správního řádu, je v rukou oprávněné úřední osoby, je nasnadě znalost základů správního řízení i ze strany účastníka správního řízení.

Z pohledu důležitosti jeho postavení má účastník řízení při uplatnění práv vůči správnímu orgánu oprávněný nárok mj. na uvědomění o zahájení správního řízení. Správní orgán má stanovenou povinnost vůči účastníku řízení, poučit ho a pomoci mu při vyřizování jeho věci.

Nicméně, správní řízení je odvětvím práva veřejného, kde oprávněná úřední osoba má právo účastníkovi správního řízení uložit povinnosti, které musí plnit vůči správnímu orgánu. Mezi zásadní povinnosti patří – dodržování předepsaných lhůt pro splnění uložených úkonů, povinnost navrhovat správnímu orgánu důkazy, které zná k objasnění věci, dále pak povinnost předložit listinu potřebnou k provedení důkazu, které určí správní orgán.

zpět na obsah | TOC

8.kapitola - Právo podnikat a modifikace v úpravě živnostenského zákona (vybrané problémy)[210]

V moderním tržním prostředí je v procesu normalizace nezbytné zohlednit fakt, že provádění podnikatelské činnosti nemůže být jen dispozicí danou soukromoprávním charakterem obchodněprávního reglementace – v demokratickém státě je ústavním právem zaručujícím volný vstup na trh jako vůlí a intelektuální šikovností podmíněna možnost vlastní obživy s vizí dosažení určitého životního komfortu. Podnikání se v tomto pojetí stalo jednou z regulérních životních priorit subjektů s přiměřenou rozhodovací kapacitou a odvahou využít to, co přinesl zákonodárce v rámci legislativní služby veřejnosti. Právo podnikat tak ve Slovenské republice bylo logicky zakomponované do znění zákona nejvyšší právní síly článkem 35 v následujícím znění: „každý má právo na svobodnou volbu povolání a přípravu k němu, jakož i právo podnikat a provozovat jinou výdělečnou činnost“. Základním předpokladem pro vznik zdravé konkurence mezi podnikatelskými subjekty a tím plnohodnotného a férového tržního prostředí načrtnutým v citovaném článku Ústavní soud SR uvedl: „Právo podnikat je ústavní zárukou svobody výkonu hospodářské činnosti podle uvážení. Toto právo se přiznává každé osobě. Prostřednictvím práva na podnikání se zaručuje možnost vykonávat hospodářskou činnost tam, kde existuje ekonomická konkurence, i tam, kde ekonomická konkurence neexistuje. Součástí takto poskytnuté záruky není ochrana podnikatele před vstupem konkurenta do zvolené hospodářské činnosti.“[211] Výše uvedené Ústavní soud v dalším řízení specifikoval: „Součástí takto poskytnuté záruky není ochrana podnikatele před vstupem konkurenta do zvolené hospodářské činnosti, ani záruka, že podnikatel bude mít úspěch ve své činnosti. Právo podnikat v soukromém zájmu chrání jako způsob obživy jednotlivce. Zároveň se jím zajišťuje veřejný zájem na rozvoji podnikání jako důležitého prvku tržního hospodářství. Toto právo se přiznává osobám jako právní prostředek rozvoje tržní ekonomiky zaručené čl. 55 odst. 1 Ústavy, podle něhož: Hospodářství Slovenské republiky se zakládá na principech sociální a ekologicky orientované tržní ekonomiky“.[212] Pojmy „podnikatel“ a „podnikání“ tak lze považovat za synonyma přirozené individuální snahy prosazení se mezi konkurenty, avšak s předem nejistým výsledkem, který již ze smyslu konkurence jako takové nemůže být zaručen státem a ani podnikatelům samotným. Přirozená selekce slabších subjektů není na prospěch jen spotřebitelům jako finálním kontrahentem, ale reprezentující snahu o pokrok a zvyšování kvality zboží a služeb za účelem oslovení zákazníka a maximalizace zisku příznivě stimuluje každého podnikatele. Uvedené je zhmotněné v existenciální obavě podnikatelů pramenící jednak z osobního selhání a jednak – což je v současném světě stojícím na v plném slova smyslu pragmatických finančních základech ještě důležitější – z potenciálního nezvládnutí podnikatelského rizika. Přiměřená tvrdost této reglementace není nechtěným faktem, ale logickým rezultátem přirozených zákonitostí konkurence. Stejně jasně rozpoznává požadavky pro vznik hospodářské soutěže a následné zdárné působení podnikatelských subjektů v ní i samotná Ústava, přičemž podle Ústavního soudu „základem tržního hospodářství a s ním spjaté hospodářské soutěže je volnost vstupu na trh a rovnost pravidel chování na trhu pro všechny účastníky hospodářské soutěže. Vstup na trh je součástí ústavou zaručeného práva podnikat a provozovat jinou výdělečnou činnost, protože v tržním hospodářství je podstatné uplatnění práva dle čl. 35 odst. 1 na trhu. Vstup na trh se právně zabezpečuje ve správním řízení založeném na registračním nebo povolovacím principu. Registrační princip umožňuje volný vstup na trh, povolovací řízení má omezovací charakter“. Právo podnikat tak lze v prvotní fázi realizace podnikatelského záměru spojovat s využitím volnosti vstupu na trh, jejímž předpokladem je splnění formalizované registrace.

Náš právní řád nabízí potenciálnímu podnikateli dvě bazální možnosti realizace práva podnikat: jednak kolektivní podnikání prostřednictvím obchodních společností a jednak individuální platformu ve smyslu zákona o živnostenském podnikání fyzických osob (zák. č. 455/1991 Sb., ve znění pozdějších předpisů, dále jen ŽZ. Předmětné dělení je však jen teoretickou berličkou, protože i obchodní společnost (s.r.o s jediným společníkem, případně a.s. s fyzickou osobou, která do svých rukou soustředí všechny emitované akcie) častokrát funguje jako v podstatě unipersonální subjekt. Na druhé straně osoby zaměstnávané živnostníkem v pracovněprávním poměru jednoznačně považujeme za součást podnikatelské jednotky a výsostně individuální charakter jeho činnosti se tím ztrácí.

Problematika ŽZ (a nebojíme se říci, že živnostenského práva…) je zajímavým průnikem veřejnoprávní a soukromoprávní reglementace. I když zkoumaný zákon je nepochybně veřejným předpisem, nelze jej vnímat odděleně, protože živnostníci jsou plnohodnotnými soukromými podnikatelskými subjekty a jako takoví jsou v drtivé většině případů účastníky soukromoprávních vztahů. Je sice faktem, že ŽZ upravuje převážně administrativněprávní náležitosti v rámci postupu vydávání živnostenských oprávnění a sankcí, ale je to jen nezbytný byrokratický „start“ pro subjekt, jehož cílem je pozdější utváření soukromoprávních závazkových vztahů. Právě ne vždy pozitivně vnímaný registrační proces je paradoxně jednou z největších výhod živnostenského podnikání, a to zejména v komparaci s praxí rejstříkových soudů při evidování obchodních společností – komunikace na živnostenských úřadech je pohodlnější (žádosti o vydání živnostenských listů se předávají osobně a ne přes nepopulární podatelny typické pro registrové soudy) a finančně méně náročná. Druhá strana mince uvedených pozitiv však nese objektivní břemeno odpovědnosti, která je u živnostníka neomezená a nerozlišuje mezi jeho podnikatelským a nepodnikatelským majetkem.

ŽZ je relativně přehledný a „čitelný“ právní předpis a jeho znění na rozdíl od obchodního zákoníku obsahuje minimum dispozitivního prostoru. Jde o úpravu jasně formulovaných pravidel a kvantitativně podstatná část ŽZ jen jmenuje ať už formální nebo kvalifikační podmínky pro vydání živnostenských listů. Prvotní fáze živnostenského podnikání je však právě taková – sice málo kreativní, ale nezbytná, a žadatel o vydání živnostenského oprávnění se buď dikci příslušné úpravy přizpůsobí, nebo ne. Registrační procesy už z jejich podstaty jinak fungovat nemohou a zřejmě ani nebudou.

ŽZ respektuje obvyklou systematiku právních předpisů a v prvním ustanovení sice obecně, ale teoreticky uspokojivě vymezuje svou působnost. Konkretizaci činností subsumovaných pod ŽZ formuluje § 2, jehož znění je téměř totožné s § 2 odst. 1 ObchZ. V této souvislosti je třeba mít na paměti neinvenční, ale pravdivou, teoretickou formulku, podle níž je „každá živnost podnikáním, ale ne každé podnikání je živností“. Rozmanitost podnikatelských aktivit je sice s trochou praktické nadsázky nekonečná, ale objektivní míra četnosti jednotlivých činností káže většině podnikatelů upozornit na jednu ze čtyř příloh ŽZ, které pro každou činnost spadající do jeho působnosti stanoví podmínky pro vydání příslušného živnostenského listu. Právě zmiňovaná variabilita podnikatelského zaměření neumožňuje zákonu taxativně uvést všechny dovolené činnosti a s nimi spojené kvalifikace žadatele. Z tohoto důvodu zákon negativně vymezuje činnosti, které do jeho působnosti nepatří a jsou buď předmětem úpravy jiných právních předpisů, nebo jejich provozování stát zcela zakazuje (blíže viz § 3 ŽZ). Výše uvedené je dlouhodobě platným konstatováním, v reálném životě však zmiňovaná variabilita volných živností způsobovala problémy při zapisování méně častých činností. V jakémkoli byrokratickém postupu je zřejmě nezbytné přijmout určitou míru omylnosti příslušných orgánů, v praxi však byla postupně neúnosná rozdílnost v posuzování formulací žádaných činností (nejednou byl výklad té které činnosti jiný nejen v různých obvodech, ale i na stejném živnostenském úřadě). Zbytečné časové a finanční ztráty se staly nevítaným důsledkem, který se ani při nejlepší vůli nedařilo úplně eliminovat. I z tohoto důvodu je mimořádně pozitivním krokem postupné upřesňování doporučených formulací volných živností, které zavazují živnostenské úřady postupovat při posuzování žádostí stejně. Další výhodou je vytvoření užších podskupin těchto činností, v jejichž rámci je žadateli vydáno oprávnění pro takové podnikání, které je svou formulací výstižnější než název činnosti, jež jí podobné aktivity obecně zastřešuje.[213]

Kvalifikační náročnost jednotlivých předmětů podnikání determinuje kromě obecných i další požadavky pro realizaci podnikatelské ideje. Ty jsou diferencované podle určitého zaměření a více než interpretovat nezbytné obecné znění § 7 a § 7a ŽZ je třeba upozornit na již zmíněné přílohy ŽZ, které stanoví minimální vzdělanostní úroveň či profesní zkušenost žadatele. Jejich prokázání je vázáno na vyplnění příslušných formulářů dostupných na internetových stránkách Ministerstva vnitra nebo přímo na živnostenských úřadech. V tomto případě však nejde o neměnný tabulkový postup a např. podnikatelskou praxi v určité činnosti je v případě společníka nebo statutárního člena možné prokázat krátkým vyjádřením podloženým výpisem z obchodního rejstříku o společnosti, v níž žadatel působí nebo působil, a předmět činnosti tohoto subjektu je stejný nebo srovnatelný s jeho aktuálními podnikatelskými záměry. Nedostatek zákonem vyžadované kvalifikace žadatele lze alternovat ustanovením tzv. odpovědného zástupce, který musí splňovat všeobecné i zvláštní podmínky pro navrhovaný předmět činnosti. ŽZ zohledňuje specifika práva obchodních společností, jakož i rodinné provozy a jejich obvyklé pracovněprávní nasmlouvávání přenechává smluvní volnosti.

Jedním z těžko měnitelných principů podnikatelského práva je kontraktační riziko, jehož nepříznivé následky jsou běžnou součástí hospodářské mozaiky.[214] Některé podnikatelské neúspěchy však mají negativní vliv na výdělečnou snahu podnikatele nejen poškozením jeho pověsti, ale i na další registrační postupy. Tato omezení jsou spojena s potenciální konkurzní minulostí, která rozlišuje mezi úmyslným a neúmyslným „způsobením konkurzu“. Nehledě na fakt, že konkurzní řízení na své frekvenci ztrácejí a kvůli časové, formální a bohužel vztahové náročnosti nejsou ideálním řešením (navíc prokázání reálného úmyslu způsobení konkurzu je jen idealistickým diferencováním mezi více a méně důvěryhodnými soutěžiteli), je břemeno předchozího konkurzu restrikcí, která má význam zejména při posuzování majetkové úrovně žadatele – fyzické osoby. U kapitálových obchodních společností, které tvoří 99 % ze soukromoprávních podnikatelsky zaměřených právnických osob v SR, jsou zakladatelé povinni prokázat kapitálové zázemí společnosti a konkurzní minulost je kvůli aktuální úpravě těchto subjektů a z ní vyúsťující forem „zabezpečení“ (ručení, rezervní fond…) téměř už jen sekundární informací.

Aktuálnější změnou je zánik duality živností. Ustanovení § 9 ŽZ bylo do 31. 5. 2010 stručným, ale stěžejním z hlediska dělení živností na ohlašovací a koncesované. První skupina je charakteristická dočasnou absencí formální finalizace, protože při vyzvednutí živnostenských listů jde jen o fyzický úkon a žadatel může provádět předmět své činnosti okamžitě po jeho ohlášení. Koncese měly jiný režim a oprávnění realizovat takové činnosti vznikalo až doručením koncesní listiny.

Byrokratická rutina každého podnikatele ve smyslu § 2 odst. 2 ObchZ má počátky v již zmiňovaném zaevidování v příslušném rejstříku. Registrační proces by měl mít čistě administrativní a nikoli „dokazovací“ charakter, i když v rámci přezkumu ŽZ je poznamenáníhodným pozitivem, že živnostenské úřady jsou komunikačně vstřícnější než např. registrové soudy. Právě kroky spojené s registračním postupem lze označit za prvotní a samozřejmě nezbytné, přičemž respektování jejich veřejnoprávního a formální rigorózního charakteru se v případě zájmu o vydání živnostenského oprávnění stává povinností. Pozdější působení živnostníka je značně obecně formulované v § 29 ŽZ (provádění živnosti řádně, poctivě a odborně…) a spíše než ve speciálním zákoně by našlo odezvu v ústavní úpravě podnikání. Až další ustanovení (§ 30 ZZ) uvádí hmatatelnější povinnosti spočívající např. v označení provozovny, prokázání původu zboží či způsobilosti zaměstnanců k výkonu jejich povolání

Bez ohledu na to, zda je žadatelem fyzická nebo právnická osoba, je povinna svůj podnikatelský záměr v činnosti upravené ŽZ ohlásit na živnostenském úřadě příslušném podle místa svého podnikání (u fyzické osoby) nebo sídla (pokud jde o právnickou osobu). Zahraniční osoby se rovněž řídí lokalizační příslušností podle místa činnosti jejich podniku nebo organizační složky. Základní identifikační údaje pro podání žádosti o vydání živnostenského oprávnění pro slovenskou fyzickou osobu uvádí § 45 odst. 2 ŽZ a pro slovenskou právnickou osobu odst. 3 téhož ustanovení. Reglementace náležitostí ohlášení činnosti v ŽZ se postupně dostala do aplikačního pozadí (podobně jako ztratily na relevanci netabulkové návrhy na zápis obchodních společností po přijetí zákona č. 530/2003 Z. z. o obchodním rejstříku), protože živnostenské úřady přijímají žádosti na již zmíněných formulářích, které žadateli zjednodušují orientaci v obligatorních údajích, a znění zákona v této praktické fázi v podstatě nepotřebuje. Stejné konstatování se vztahuje i na podávání žádostí ze strany právnické osoby, přičemž v obou případech je nutné kromě běžných údajů upozornit na možnost časového omezení provozování živnosti i určení pozdějšího zahájení jejího výkonu než po splnění podmínek pro její ohlášení. V obou případech se však jedná o málo frekventovanou volbu a drtivá většina činností se ohlašuje pro dobu neurčitou a se začátkem provozování v co nejkratší době.

V postupu posuzování všeobecných podmínek žadatele živnostenské úřady zkoumají relativní trestnou bezúhonnost žadatele, která se před 1. 10. 2007 prokazovala výpisem s rejstříku trestů ne starším než 3 měsíce. Po tomto datu úřady komunikují s Generální prokuraturou SR přímo, což opět aspoň o něco zjednodušilo splnění formálních kritérií a také snížilo časovou náročnost registračního postupu. Další diferencí je náhled živnostenských úřadů na místo podnikání nebo sídlo žadatele, že pro fyzickou osobu je evidence na úřadu z hlediska jednotlivých formálních požadavků definitivní, zatímco právnické osoby pokračují vyhotovením návrhu a doložením kopií živnostenských oprávnění na příslušném rejstříkového soudu. Jako místo podnikání, tak i sídlo žadatele se prokazuje stejně – výpisem z listu vlastnictví. Pokud žadatel není vlastníkem dotyčných prostor, oprávněný vztah k nemovitosti dokazuje nájemní smlouvou uzavřenou s vlastníkem prostor nebo alespoň jeho jednostranným souhlasem. V procesu utváření obchodní společnosti je aktuální jen zmiňovaný nájemní vztah nebo souhlas oprávněné osoby, protože právnická osoba nemůže před svým zápisem do obchodního rejstříku vstupovat do vlastnických vztahů k nemovitosti. Na rozdíl od fyzické osoby jí však povinnost prokázat vztah k sídlu vzniká až v kontaktu s obchodním rejstříkem. Pokud žadatel splní příslušné podmínky, vydá ŽZ úřad žádané oprávnění do 5 pracovních dnů, které jsou však kromě respektování § 45 a § 46 ŽZ podmíněny doručením zmíněného výpisu z rejstříku trestů. K předmětné lhůtě se tak obvykle připočítávají alespoň 2 pracovní dny kvůli kontaktu živnostenského úřadu s Generální prokuraturou SR. Údaje na vydaném živnostenském oprávnění jsou obsaženy v § 47 odst. 2 ŽZ.

Změny v živnostenské formalizaci se projevily i ve snaze o zpřehlednění rozsahu činností živnostníky i obchodních společností. Již zmíněný právní stav platný od 1. 10. 2007 striktně odděluje jednotlivé činnosti a pro každou z nich žádá samostatné oprávnění. Před tímto datem se všechny činnosti kumulovaly na jeden živnostenský list, který byl zatížen jedním správním poplatkem (v případě ohlašovacích živností 1000 Sk). Původním záměrem vydávání oprávnění pro každou činnost zvlášť bylo zamezení zbytečně rozsáhlému zaměření podnikatelů, reálný aplikační dosah se však ztrácí. Každý racionálně uvažující podnikatel se totiž snaží předcházet zbytečným peněžním výdajům a zejména časovým ztrátám, které jsou nezbytně spojeny s potenciálním rozšířením předmětu činnosti, a v konečném důsledku téměř jakýmkoli úředním úkonům. I z tohoto důvodu je jeho přirozenou snahou určit předmět činnosti rozsáhlejší, než je jeho skutečné zaměření, a v rámci dnešní kontroly ze strany živnostenských úřadů není překážkou ani požadavek zákona pro reálný výkon každé ze živností nejpozději do 2 let od jejich vydání.

Úprava zániku živnostenského oprávnění teoreticky spolehlivě jmenuje důvody pro zrušení nebo pozastavení jeho výkonu, aplikačně však trpí podobnými nedostatky jako reglementace řízení rejstříkových soudů při zániku obchodních společností. V obou případech spočívá rozdíl mezi teorií a reálným respektováním znění ŽZ v míře kontroly, kterou jsou živnostenské úřady při cca 350 000 živnostnících a cca 180 000 obchodních společnostech v SR schopné vykonávat. Krokem vpřed je postupná elektronizace podnikatelských evidencí, která po zlepšení komunikace např. s daňovými úřady umožní vytvořit přehlednější a dynamičtější síť dohledu nad činností podnikatele (blíže viz § 57 a § 58 ŽZ). Aktuální pokuty za neoprávněné podnikání zjištěné inspektory živnostenských úřadů jsou diferencované podle charakteru živnosti a potenciálního dopadu na zdraví osob a škody na majetku (pokuta do 1659 EUR při provozování volné živnosti bez oprávnění, do 3319 EUR, pokud jde o řemeslnou nebo vázanou živnost). Stejný rozsah pokut se aplikuje při porušení povinností již registrovaného živnostníka, pokud pro výkon určité činnosti v rozporu se zákonem neurčí odpovědného zástupce nebo neoznámí zřízení provozovny.

V době psaní tohoto příspěvku existuje v SR aktuální snaha Ministerstva hospodářství o snížení minimální hodnoty základního kapitálu ve společnosti s ručením omezeným na 1 EUR. V tomto případě se sice nejedná o modifikaci platného znění ŽZ, ale takový krok nepochybně bude znamenat oficiální „přiznání“ už jen formálního významu kapitálových vkladů s citelným vlivem na volbu vstupu do hospodářské soutěže. Vzhledem k faktu, že podíl s.r.o. ze všech právních forem v SR je již dnes více než 95 %, by podle mého názoru v rámci alespoň určité důvěryhodnosti těchto subjektů bylo vhodné kráčet opačným směrem, tedy zpřísněním pravidel pro minimální majetek společnosti, což by nemuselo korespondovat se zvyšováním základního kapitálu, ale např. s upřesněním úpravy rezervního fondu (který se zejména v s.r.o. více netvoří, nežli tvoří…). Navíc formální vítězství v soudních sporech, kdy přiznaný nárok nebude znamenat také šanci reálného plnění, není pro advokáta neobvyklá situace. Paradoxem je, že motivace Ministerstva hospodářství spočívá v úplně jiném úmyslu, než v „přijetí“ reálné bezvýznamnosti základního kapitálu v podnikatelské praxi. Ministerstvo si totiž myslí, že snížením základního kapitálu na symbolickou cifru se stane s.r.o. podstatně dostupnější pro začínající podnikatele, a tím odpadnou potíže při shánění vkladů v hodnotě nejméně 5000 EUR. Vyhlášení správce vkladu nemajíce reálné majetkové krytí je běžným postupem (i když protiprávním) a nad takto zapisovanými společnostmi se už nikdo nepohoršuje, navíc vyšší soudní úředníci na rejstříkových soudech nemají povinnost a ani možnost zkoumat pravdivost těchto údajů. Pro lepší dostupnost zápisů s.r.o. nebude mít snížení ani případné zrušení základního kapitálu žádný vliv, protože stát neplánuje měnit výši správních poplatků. To znamená, že navrhovatel zápisu společnosti s ručením omezeným bude muset splnit stejnou kolkovou povinnost jako dosud: 331,50 EUR na příslušném rejstříkového soudu a 5 nebo 15 EUR na živnostenském úřadě za každý předmět činnosti podle typu živnosti. V případě nutnosti využití právní pomoci se náklady pro zápis každé s.r.o. budou pohybovat ve stejných intencích jako dnes, tedy od cca 700 do cca 1000 EUR podle náročnosti rozsahu podnikání a interní struktury společnosti.

zpět na obsah | TOC

9.kapitola - Veřejné zakázky

Jedním z problémů veřejných zakázek jsou časté změny právní úpravy tohoto procesu, které jsou jednak reakcí na rozsáhlou legislativu EU v této oblasti, ale také reakcí na negativní jevy, které se vyskytly při aplikaci právní úpravy. Dalším důvodem změn v právní úpravě je snaha o zpřesnění používaných pojmů a o podrobnou specifikaci jednotlivých postupů veřejných zakázek.

Tematika veřejných zakázek je v současnosti aktuální na centrální i na regionální úrovni.

Značná část zakázek v České republice, ve Slovenské republice i v dalších státech EU podléhá právě režimu zadávání veřejných zakázek. Výchozí evropská úprava je přitom pochopitelně shodná, tuzemská úprava v jednotlivých zemích si je velmi blízká a určující je pro všechny i evropská judikatura. Zdá se přitom, že okruh veřejných zakázek se rozšiřuje, i když bychom si přáli spíše zúžení okruhu upravených vztahů a zjednodušení procesu zadávání.

Příspěvek seznamuje čtenáře s právním řešením daných otázek v ČR, s evropskými východisky a s evropskou judikaturou, jejíž znalost může být užitečná i pro právníky a další odborníky v České republice a ve Slovenské republice. Navazujeme dnes na naše dřívější pojednání k této tematice (viz osobní stránka autora na www.law.muni.cz), která jsme již obohatili o evropskou judikaturu, kterou uvádíme tzv. pod čarou v poznámkách, a snažíme se objasnit některé pojmy a postupy, které jsou pro praxi problematické.

Evropská východiska

Dnem, kdy se stala Česká republika členem EU, nabyl účinnosti i zákon č. 40/2004 Sb., o veřejných zakázkách, který do našeho právního řádu transponoval příslušné směrnice ES/EU. Šlo zejména o směrnice 92/50/EHS, 93/36/EHS, 93/38/EHS, 97/52/ES, 98/4/ES a 2001/78/ES.

Mezitím však byly vydány nové směrnice pro sektorové a veřejné zakázky, a to směrnice 2004/17/ES a 2004/18/ES. Promítnutí této úpravy do národních právních řádů měly jednotlivé státy zajistit nejpozději do 31. 1. 2006. Česká republika pak přijala příslušnou právní úpravu, tj. nový zákon č. 137/2006 Sb. s účinností k 1. 7. 2006. Stanovená povinnost byla ve svém celku splněna později, avšak v plném rozsahu.

Bylo tedy zajištěno transponování směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/18/ES ze dne 31. března 2004, o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na stavební práce, dodávky a služby a směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/17/ES ze dne 31. března 2004, o koordinaci postupů při zadávání zakázek postupů působících v odvětví vodního hospodářství, energetiky, dopravy a poštovních služeb (sektorové zakázky).

Směrnice sice bylo možno provést novelizací zákona č. 40/2004 Sb. V tomto zákonu nebyly jen vhodné legislativní konstrukce, ale i řešení problémová. Bylo tedy vhodnější vydat předpis nový, tj. zákon č. 137/2006 Sb., i když řada právních ustanovení nedoznala změny.

Při realizaci a aplikaci zákona je třeba používat i dva přímo aplikovatelné předpisy Evropské unie.

Zejména se jedná o Nařízení Komise (ES) č. 1564/2005 ze dne 7. 9. 2005, kterým se stanoví standardní formuláře pro zveřejňování oznámení v rámci postupů zadávání veřejných zakázek podle uvedených směrnic 2004/17/ES a 2004/18/ES.

Příloha k tomuto nařízení obsahuje jednotný soubor aktualizovaných formulářů pro oznámení o vybraných zakázkách. Jde o formuláře: předběžné oznámení, oznámení zadávacího řízení, výsledky zadávacího řízení, pravidelné předběžné oznámení – sektorového zadavatele, oznámení zadávacího řízení – sektorového zadavatele, výsledky zadávacího řízení – sektorového zadavatele, oznámení kvalifikovaného systému – sektorového zadavatele, zjednodušené oznámení zadávacího řízení – dynamického nákupního systému, oznámení o zahájení koncesního řízení na stavební práce (koncese přitom upravuje zákon č. 139/2006 Sb.), oznámení zadávacího řízení zakázky zadávané koncesionářem, který není veřejným zadavatelem, vyhlášení veřejné soutěže o návrh.

Dále se provádí přímá realizace a aplikace nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 2195/2002, O společném slovníku pro veřejné zakázky.

Uvedené směrnice 2004/17/ES a 2004/18/ES (upravená směrnicí 2005/75/ES) jsou tzv. zadávacími směrnicemi, které upravují zadávání veřejných zakázek. Neupravují však všechny okruhy problematiky a u neupravených otázek nechávají na úvaze každého členského státu, zda je upraví svým předpisem, či je ponechá neupraveny.

Ostatní (výše citované) evropské předpisy upravují zejména otázky přezkumného řízení, koordinaci přezkumného řízení, koordinaci předpisů a koordinaci postupů. Evropské předpisy zásadně určují jen příslušný rámec pro konkrétní úpravy a postupy.

Evropská úprava se přitom vztahuje jen na tzv. nadlimitní zakázky, tedy jen na zakázky, kdy jejich předpokládaná hodnota alespoň dosáhne limitů stanovených v předpisech ES. Zákon č. 137/2006 Sb. přitom upravuje i zakázky podlimitní.

Přitom je třeba vzít v úvahu, že při výkladu ustanovení zákona č. 137/2006 Sb., o veřejných zakázkách, nemůžeme vycházet jen z výkladu jeho ustanovení, ale je třeba respektovat eurokonformní výklad rozhodovací praxe ESD. Tuto rozhodovací praxi přitom respektují i rozhodnutí Úřadu pro ochranu hospodářské soutěže a naše rozhodnutí soudní.

Právní úprava v ČR

Níže provádíme přehled právní úpravy podle zákona č. 137/2006 Sb., a to zejména těch partií, které právní úpravu ES/EU transponují a těch otázek, které mohou napomáhat k pochopení struktury dané úpravy.

Na základě veřejných zakázek získávají dodavatelé možnost provádění rozsáhlých dodávek. Realizuje se zde značná část společensky disponibilních prostředků. "Na základě veřejných zakázek vznikají relativně stabilní obchodní vztahy se zajištěným financováním. Pro podnikatele, který zakázku získá, je minimalizováno riziko, že za jím poskytnuté plnění neobdrží dohodnutou úplatu."[215] K tomu, aby při získávání těchto zakázek bylo postupováno transparentně a nediskriminačně se snaží přispět právě i nové citované směrnice ES a na ně navazující tuzemská úprava.[216]

Zákon transponuje příslušné předpisy Evropských společenství[217] a upravuje:

§  postupy při zadávání veřejných zakázek,

§  soutěž o návrh (směřující k návrhu, projektu nebo plánu),[218]

§  dohled nad dodržováním tohoto zákona,

§  podmínky vedení a funkce seznamu kvalifikovaných dodavatelů a systému certifikovaných dodavatelů.

Zadavatelé

Veřejným zadavatelem je

1. Česká republika,[219]

2. státní příspěvková organizace,

3. územní samosprávný celek nebo příspěvková organizace, u níž funkci zřizovatele vykonává územní samosprávný celek,

4. jiná právnická osoba, pokud

1. byla založena či zřízena za účelem uspokojování potřeb veřejného zájmu, které nemají průmyslovou nebo obchodní povahu, a

2. je financována převážně státem či jiným veřejným zadavatelem nebo je státem či jiným veřejným zadavatelem ovládána nebo stát či jiný veřejný zadavatel jmenuje či volí více než polovinu členů v jejím statutárním, správním, dozorčím či kontrolním orgánu.*)

*)

Všechny rozsudky uvádíme podle Krč, R. in KRČ, R.; MAREK, K.; PETR, M. Zákon o veřejných zakázkách a koncesní zákon s komentářem. 2. vyd. Praha: Linde, 2008, 700 s.

§  Viz rozsudek Evropského soudního dvora č. C-31/87 ze dne 20. srpna 1988

Gebroeders Beentjes BV v. Nizozemí

Cílem směrnice je koordinovat národní postupy při zadávání veřejných zakázek, které jsou v členských státech uzavírány jménem státu, regionálních a místních orgánů a dalších osob veřejného práva, a proto termín stát musí být interpretován ve funkčním smyslu. Cíl uvedené směrnice by byl ohrožen, pokud by ustanovení směrnice byla neaplikovatelná pouze z toho důvodu, že stavební zakázka je zadávána subjektem, který ačkoliv byl legislativou založen k provádění určitých úkolů, není formálně částí státní administrativy. Subjekt, jehož složení a funkce jsou stanoveny legislativou a který je závislý na úřadech na jmenování jeho členů, dodržování povinností vyplývajících z jejich opatření a financování stavebních veřejných zakázek, jehož úkolem je tyto zakázky zadávat, musí být posuzován jako spadající pod pojem „stát„ pro účely výše uvedeného článku, i když není formálně součástí státní administrativy.

§  Viz rozsudek Evropského soudního dvora č. C-44/96 ze dne 15. ledna 1998

Mannesmann Anlagebau Austria AG v. Strohal Rotationsdruck GesmbH

Veřejnoprávní subjekt (jiná právnická osoba) je subjekt, který byl

1.   založen za účelem splňování veřejných potřeb ve veřejném zájmu, který nemá průmyslový nebo obchodní charakter,

2.   má právní subjektivitu a

3.   je financovaný převážně státem, regionálními nebo místními orgány nebo jinými veřejnoprávními subjekty nebo je těmito orgány řízen, nebo je v jeho správním, řídícím nebo dozorčím orgánu více než polovina členů jmenována státem, regionálními nebo místními orgány nebo jinými veřejnoprávními subjekty.

Evropský soudní dvůr shledal, že tyto tři podmínky jsou kumulativní.

Jiná právnická osoba, která byla založena za účelem splňování veřejných potřeb ve veřejném zájmu, které nemají průmyslový nebo obchodní charakter, může být pověřena i plněním jiných potřeb – určování, zda se jedná o „jinou právnickou osobu„ na základě poměru aktivit konaných za účelem uspokojování těchto potřeb, by bylo v rozporu s principem právní jistoty. Avšak podnik, který provádí obchodní aktivity a ve kterém má zadavatel většinový akciový podíl, nemůže být považován za „jinou právnickou osobu“, z pouhého důvodu, že podnik byl založen zadavatelem, nebo že zadavatel na něj převedl finanční prostředky, které vydělal z aktivit prováděných k zajištění potřeb ve veřejném zájmu, které nemají průmyslový nebo obchodní charakter.

Veřejná zakázka, která splňuje definici veřejné zakázky, nepřestává být veřejnou zakázkou, pokud práva a povinnosti zadavatele jsou převedeny na podnik, který není zadavatelem.

§  Viz rozsudek Evropského soudního dvora č. C-237/99 ze dne 1. února 2001

Evropská komise v. Francouzská republika

Stavební korporace, které plní potřeby ve veřejném zájmu, které nemají průmyslový nebo obchodní charakter, které mají právní subjektivitu a jejich managament je předmětem kontroly zadavatelů, kterým to umožňuje ovlivňovat rozhodnutí vzhledem k veřejným zakázkám, jsou „jinými právnickými osobami“.

§  Viz rozsudek Evropského soudního dvora č. C-223/99 and C-260/99 (spojené případy) ze dne 10. května 2001

Agor Srl and Excelsior Snc di Pedrotti Bruna & C. v. Ente Autonomo Fiera Internazionale di Milano and Ciftat Soc. coop. arl.

„Jiná právnická osoba“ znamená subjekt, který byl založen za účelem splňování určitých potřeb ve veřejném zájmu, které nemají průmyslový nebo obchodní charakter, má právní subjektivitu a je úzce závislý na státu, regionálních či místních úřadech nebo jiných subjektech veřejného práva. Podmínka založení za účelem splňování určitých potřeb ve veřejném zájmu, které nemají průmyslový nebo obchodní charakter, není splněna subjektem, jehož účelem je provádění aktivit vztahujících se k organizaci veletrhů, výstav a dalších podobných aktivit, který je neziskový, ale je spravován dle kritérií výkonu, efektivity a efektivnosti nákladů, a který působí v konkurenčním prostředí.

_____________________________________

Dotovaným zadavatelem je právnická nebo fyzická osoba, která zadává veřejnou zakázku hrazenou z více než 50 % z peněžních prostředků poskytnutých veřejným zadavatelem, a to i prostřednictvím jiné osoby, jde-li o

1. veřejnou zakázku na stavební práce, jejíž předpokládaná hodnota odpovídá nejméně finančnímu limitu a předmětem této veřejné zakázky

1. je provedení stavebních prací, které se týkají některé z činností uvedených v příloze č. 3 zákona č. 137/2006 Sb., nebo

2. je provedení stavebních prací – podle § 9 zákona č. 137/2006 Sb. - týkajících se zdravotnických zařízení, sportovních zařízení, zařízení určených pro rekreaci či volný čas, škol a budov určených pro administrativní účely, nebo

2. veřejnou zakázku na služby související s veřejnou zakázkou na stavební práce podle písmene a), jejíž předpokládaná hodnota odpovídá nejméně finančnímu limitu.

Pro účely uzavření smlouvy se subdodavatelem se za dotovaného zadavatele nepovažuje dodavatel, kterému byla veřejným zadavatelem zadána veřejná zakázka.

Dotovaný zadavatel postupuje při zadávání veřejné zakázky podle úpravy platné pro veřejného zadavatele, a to i tehdy, pokud současně naplňuje předpoklady pro zařazení do jiné kategorie zadavatele.

Sektorovým zadavatelem je osoba vykonávající některou z relevantních činností (v § 4 zákona č. 137/2006 Sb. jsou uvedeny konkrétní relevantní činnosti v jednotlivých odvětvích, tj. v plynárenství, teplárenství, elektroenergetice, vodárenství, činnosti související s vodárenstvím, činnosti související s provozováním dopravních sítí, činnosti související s poskytováním vyhrazených poštovních služeb a jiných poštovních služeb, dalších vyjmenovaných služeb a činnosti vyjmenované prováděné při využívání geograficky vymezeného území), pokud

1. tuto relevantní činnost vykonává na základě zvláštního či výhradního práva, nebo

2. nad touto osobou může veřejný zadavatel přímo či nepřímo uplatňovat dominantní vliv; dominantní vliv veřejný zadavatel uplatňuje v případě, že

1. disponuje většinou hlasovacích práv sám6 či na základě dohody s jinou osobou, nebo

2. jmenuje či volí více než polovinu členů v jejím statutárním, správním, dozorčím či kontrolním orgánu.

Sektoroví zadavatelé zadávají jen nadlimitní zakázky.

Centrálním zadavatelem je veřejný zadavatel, který provádí centralizované zadávání, spočívající v tom, že

1. pro jiné zadavatele pořizuje dodávky či služby, jež jsou předmětem veřejných zakázek, které následně prodává jiným zadavatelům za cenu nikoliv vyšší, než za kterou byly dodávky či služby pořízeny, nebo

2. provádí zadávací řízení a zadává veřejnou zakázku na dodávky, služby či stavební práce na účet jiných zadavatelů.

Před zahájením centralizovaného zadávání jsou zadavatelé a centrální zadavatel povinni uzavřít písemnou smlouvu, v níž upraví svá vzájemná práva a povinnosti v souvislosti s centralizovaným zadáváním (§ 3 odst. 1).

Centralizované zadávání se může uskutečňovat na všech úrovních, např. pro samosprávné celky (kraje, obce či městské části apod.). Jsou vymezeny dva základní druhy centralizovaného zadávání. V prvém případě pořizuje v zadávacím řízení centrální zadavatel dodávky či služby, které následně poskytuje bez navýšení ceny zadavatelům. Tento postup není možné aplikovat u veřejných zakázek na stavební práce.

Ve druhém případě podstupuje centrální zadavatel zadávací řízení na účet zadavatelů. To znamená, že zadavatelé centrálního zadavatele např. zmocní k realizaci zadávacího řízení. V tomto případě je přípustné, aby centrální zadavatel pořizoval pro zadavatele zboží, služby i stavební práce.

Zadavatelé, kteří pořizují zboží, služby či stavební práce prostřednictvím centrálního zadavatele, sami nepodstupují zadávací řízení, ale toto zadávací řízení podstupuje centrální zadavatel místo nich. Odpovědnost za řádný průběh celého zadávacího řízení nese tedy centrální zadavatel.

Zadavatelé uzavírají s centrálním zadavatelem před zahájením centralizovaného zadávání smlouvu, ve které upraví podmínky související s centralizovaným zadáváním.

Souběhem činností se rozumí, souvisí-li předmět zadávané veřejné zakázky s výkonem relevantní činnosti i s výkonem jiné činnosti zadavatele.

Dosavadní problém souběhu se řeší ve prospěch zadavatele a volí pro zadavatele řešení příznivější.

Při souběhu činností

1. veřejný zadavatel postupuje podle úpravy platné pro sektorového zadavatele pouze tehdy, pokud předmět veřejné zakázky souvisí především s relevantní činností vykonávanou veřejným zadavatelem; v opačném případě, nebo pokud nelze objektivně určit, zda předmět veřejné zakázky souvisí především s výkonem relevantní činnosti, postupuje veřejný zadavatel podle úpravy platné pro veřejného zadavatele,

2. sektorový zadavatel nepostupuje podle této úpravy, pokud předmět veřejné zakázky souvisí především s jinou jeho činností, než je výkon relevantní činnosti; v opačném případě nebo pokud nelze objektivně určit, zda předmět zakázky souvisí především s výkonem jiné činnosti, postupuje sektorový zadavatel podle ustanovení platných pro sektorového zadavatele.*)

_________________________

*)

§  Viz řešení případu STRABAG AG a Kostmann GmbH proti sterreichesche Bundesbahnen – rozsudek Evropského soudního dvora č. C-462/03 (Strabag AG) a C463/03 (Kostmann GmbH) ze dne 16. července 2005 celex 62003J0462

Evropský soudní dvůr shledal, že pokud činnost veřejného zadavatele splňuje definici sektorového zadavatele, řídí se při zadávání zakázek v rámci této činnosti sektorovou směrnicí Rady 93/38 EHS o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek subjekty působícími v odvětví vodního hospodářství, energetiky, dopravy a telekomunikací.

Zakázky malého rozsahu, podlimitní a nadlimitní zakázky

Veřejnou zakázkou malého rozsahu se rozumí veřejná zakázka, jejíž předpokládaná hodnota nedosáhne v případě veřejné zakázky na dodávky nebo veřejné zakázky na služby 2 000 000 Kč bez daně z přidané hodnoty nebo v případě veřejné zakázky na stavební práce 6 000 000 Kč bez daně z přidané hodnoty.

Podlimitní veřejnou zakázkou se rozumí veřejná zakázka, jejíž předpokládaná hodnota činí v případě veřejné zakázky na dodávky nebo veřejné zakázky na služby nejméně 2 000 000 Kč bez daně z přidané hodnoty nebo v případě veřejné zakázky na stavební práce nejméně 6 000 000 Kč bez daně z přidané hodnoty a nedosáhne stanoveného finančního limitu.

Nadlimitní veřejnou zakázkou je zakázka nad stanovené limity, případně alespoň odpovídající těmto limitům.

Je-li podle tuzemské úpravy stanovena povinnost k uveřejnění oznámení, rozumí se tím

§  u podlimitních veřejných zakázek uveřejnění v tuzemském informačním systému,

§  u nadlimitních veřejných zakázek uveřejnění v tuzemském informačním systému a Úředním věstníku Evropské unie.

Stanovené limity uvádí evropské předpisy v částkách EUR. Naše aktuální úprava zmocnila vládu k vydávání nařízení vlády, které určí částky v Kč s ohledem na měnový kurz. Právní úprava pracuje s pojmy dodavatel, zájemce, uchazeč. Podle toho jsou pak adresována jednotlivá ustanovení jednotlivým subjektům. Je tedy třeba znát obsah těchto pojmů.

Dodavatel, zájemce, uchazeč

Dodavatelem je fyzická nebo právnická osoba, která

1. dodává zboží,

2. poskytuje služby nebo

3. provádí stavební práce, pokud má sídlo, místo podnikání či místo trvalého pobytu na území České republiky, nebo

4. zahraniční dodavatel.

Uchazečem je dodavatel, který podal nabídku v zadávacím řízení.

Zájemcem je dodavatel, který podal ve stanovené době žádost o účast

1. v užším řízení,

2. v jednacím řízení s uveřejněním nebo

3. v soutěžním dialogu,

nebo dodavatel, který byl zadavatelem vyzván

4. k jednání v jednacím řízení bez uveřejnění,

5. k podání předběžné nabídky v dynamickém nákupním systému,

6. k podání nabídky ve zjednodušeném podlimitním řízení,

7. k podání nabídky v řízení na základě rámcové smlouvy, nebo

8. k potvrzení zájmu o účast v případě zadávacího řízení zahájeného uveřejněním pravidelného předběžného oznámení.

Dodávky, služby, stavební práce

Zakázky se člení shodně s předchozí právní úpravou na

- dodávky

- služby

- stavební práce.*)

Veřejná zakázka, kterou je zadavatel povinen zadat, musí být realizována na základě písemné smlouvy.

Zakázka je tedy prováděna na základě úplatné písemné smlouvy uzavřené mezi zadavatelem a dodavatelem či dodavateli. Zákon tak stanovuje obligatorně pro tyto smlouvy písemnou formu, i když tato povinnost z obecných právních předpisů jinak nevyplývá.

Pro obchodněprávní smlouvy platí obecně ustanovení § 272 obchodního zákoníku. Pro úpravu veřejných zakázek lze však dovozovat, že smlouvy nejenže musí být uzavírány písemně, ale i jejich změny musí mít písemnou formu.

Musí jít o smlouvy úplatné; právní úprava se tedy nevztahuje na smlouvy, které úplatné nejsou, např. na smlouvy darovací.

K tomu, aby mohlo jít o veřejnou zakázku, musí být zadavatel tou stranou smlouvy, která vynakládá peněžité prostředky za poskytnuté dodávky, služby či stavební práce.

Zatímco veřejné zakázky na dodávky a stavební práce jsou definovány pozitivním výčtem, není tento přístup použit u veřejných zakázek na služby. Za veřejnou zakázku na služby je tak považována jakákoliv veřejná zakázka, kterou není možné podřadit pod definici veřejné zakázky na dodávky ani stavební práce. Tímto způsobem je zajištěno, že uvedené tři druhy veřejných zakázek pokrývají veškerá v úvahu přicházející plnění. Za službu tak může být pro účely zákona považováno i plnění, které by obecně za službu považováno nebylo.

Tuzemská úprava pak určuje i výjimky z právní úpravy v souladu s evropskou judikaturou, která již určovala, kdy se o výjimku jedná a kdy tomu tak není.**)

_______________________

§  Viz rozsudek Evropského soudního dvora č. C-16/98 ze dne 5. října 2000

Evropská komise v. Francouzská republika

Z definice pojmu stavební práce jasně vyplývá, že otázka, zda se jedná o stavební práce, musí být posouzena ve světle ekonomických a technických funkcí výsledku těchto prací. Definice pojmu stavební práce nepodmiňuje existenci této práce otázkami, jako je počet zadavatelů nebo zda veškeré tyto práce mohou být provedeny pouze jedním zadavatelem.

**)

§  Viz rozsudek Evropského soudního dvora č. C-107/98 ze dne 18. listopadu 1999

Teckal Srl v. Comune di Viano and Azienda Gas-Acqua Consorziale (AGAC) di Reggio Emilia

Pokud zadavatel vykonává kontrolu nad jiným subjektem formou kontroly, jaká je vykonávána nad jeho vlastními odděleními a zároveň taková osoba provádí podstatnou část svých aktivit společně s ovládajícím zadavatelem/zadavateli, nejedná se o veřejnou zakázku.

§  Viz rozsudek Evropského soudního dvora č. C-26/03 ze dne 11. ledna 2005

Stadt Halle, RPL Recyclingpark Lochau GmbH v. Arbeitsgemeinschaft Thermische Restabfall – und Energieverwetungsanlage TREU Leuna

O „in house„ výjimku se tedy nejedná, pokud ve společnosti ovládané veřejným zadavatelem má byť i minoritní podíl soukromý kapitál.

§  Viz rozsudek Evropského soudního dvora č. C-458/03 ze dne 13. října 2005

Parking Brixen GmbH proti Gemiende (obec) Brixen, Stadtwerke Brixen AG

Články 43 a 49 Smlouvy o ES a principy stejného zacházení, nediskriminace a transparentnosti nedovolují zadavateli zadat koncesi na služby přímo akciové společnosti, která vznikla ze zvláštního subjektu zadavatele, jejíž předmět byl podstatně rozšířen, jejíž kapitál musí být povinně přístupný dalšímu kapitálu, jejíž sféra působnosti byla rozšířena na celý stát a zahraničí a jejíž představenstvo má velké řídící pravomoci, které může vykonávat nezávisle.

§  Viz rozsudek Evropského soudního dvora č. C-29/04 ze dne 10. listopadu 2005

Komise Evropských společenství proti Rakouské republice

Město Mödling samo založilo společnost, která byla pověřena výhradní správou odpadů na území obce. Poté městská rada převedla 49% obchodní podíl v této společnosti na soukromou společnost. Evropský soudní dvůr konstatoval, že Rakouská republika tímto porušila zadávací směrnici.

___________________________

Zadávací a jednací řízení

Jsou upravena tato zadávací řízení

1. otevřené řízení,

2. užší řízení,

3. jednací řízení s uveřejněním,

4. jednací řízení bez uveřejnění,

5. soutěžní dialog,

6. zjednodušené podlimitní řízení.

Druhy zadávacích řízení pod e) a f) může použít jen veřejný zadavatel.

Otevřené řízení – shodně s předchozí úpravou – je spolu s užším řízením obecným způsobem zadávání. Jeho konání se oznamuje neomezenému počtu dodavatelů. Uchazeči pak podávají svoji nabídku a současně prokazují kvalifikace.

Užší řízení je řízení, kdy zadavatel provádí oznámení také neomezenému počtu dodavatelů. Ti však nejprve podávají žádost o účast a prokazují kvalifikace, posléze teprve, jsou-li vybráni, podávají nabídku a stávají se z nich uchazeči. Jestliže zadavatel omezil počet zájemců, které vyzve k podání nabídky, měl by oslovené vybrat podle předem určených objektivních kritérií. Takto vyzvaných zájemců musí být v případě výzvy provedené veřejným zadavatelem nejméně pět, pro sektorového zadavatele nejméně tři.

Zadavatelé mohou přijmout opatření k omezení počtu žadatelů na přiměřenou úroveň, pokud tak učiní transparentním a nediskriminačním způsobem. Za tímto účelem mohou například použít objektivní faktory, jako jsou zkušenosti žadatelů v dotyčném odvětví, velikost a infrastruktura jejich podniku, jejich technická a odborná způsobilost nebo jiné faktory. Mohou se dokonce rozhodnout pro losování, a to buď samostatné, jako jediné kritérium výběru, nebo v kombinaci s jinými kritérii. V každém případě musí být počet žadatelů zařazených do užšího výběru takový, aby byla zajištěna přiměřená hospodářská soutěž.

Zda použije otevřené nebo užší řízení, si volí každý zadavatel sám. Jeví se, že problémem otevřených řízení je mnohdy posuzování značného počtu nabídek. U užšího řízení je pak problematické objektivní zúžení počtu zájemců.

Jednací řízení pak jsou výrazně jednodušší.

Při jednacím řízení s uveřejněním se postupuje ve dvou etapách (fázích) obdobně jako u užšího řízení. Nejprve dodavatelé prokazují kvalifikace a posléze vyzvaní zájemci podávají nabídky. Zásadně se výzva podává třem zájemcům. V jednacím řízení probíhá jednání s uchazeči, které může být i opakované. Po ukončení jednání pak předkládá uchazeč, který se umístil první, upravený návrh projednávané smlouvy.

Použije-li se jednací řízení bez uveřejnění, vyzývá zadavatel zájemce nebo jejich omezený počet písemnou výzvou, v níž oznamuje svůj úmysl zadat veřejnou zakázku.

___________________________

*)

§  Viz rozsudek Evropského soudního dvora č. C-385/02 ze dne 14. září 2004

Evropská komise v. Itálie

Ustanovení, které povoluje výjimky z pravidel v odvětví veřejných zakázek, musí být vykládáno restriktivně a důkazní břemeno ohledně existence výjimečných podmínek odůvodňujících výjimku nese ten, kdo se jich dovolává (tj. použití jednacího řízení bez uveřejnění), přičemž okolnosti, které opodstatňují krajní naléhavost, nesmí být v žádném případě způsobené zadavateli. Pouhé tvrzení o složitosti a náročnosti veškerých prací nepostačuje k prokázání, že stavební práce mohou být provedeny pouze týmž zhotovitelem, zejména pokud jsou rozděleny do položek, jejichž realizace má být rozvržena do více let. Směrnice umožňuje použití jednacího řízení bez uveřejnění pro nové stavební práce sestávající z opakování podobných stavebních prací – tuto možnost lze použít pouze do tří let od zadání původní zakázky. Výraz „zadání původní zakázky„ je třeba chápat ve smyslu uzavření původní smlouvy, a nikoliv ve smyslu dokončení stavebních prací, kterých se zakázka týká.

§  Viz rozsudek Evropského soudního dvora č. C-340/02 ze dne 14. října 2004

Evropská komise v. Francie

Podmínky pro výjimku umožňující použít jednací řízení bez uveřejnění po veřejné soutěži o návrh nebyly splněny – mimo jiné část výkonů nebyla zahrnuta pod pojem veřejná soutěž o návrh, zadávaná zakázka nenásledovala po pořádané soutěži a nebyl zachován přímý funkční vztah mezi veřejnou soutěží o návrh a dotyčnou zakázkou.

§  Viz rozsudek Evropského soudního dvora č. C-318/94 ze dne 28. března 1996

Evropská komise v. Německo

Zdržení vyplývající z odmítnutí příslušného úřadu schválit původně předpokládané stavební plány neodůvodňuje zadání jednacím řízením bez uveřejnění.

§  Viz rozsudek Evropského soudního dvora č. C-394/02 ze dne 2. června 2005

Evropská komise proti Řecku

Zvláštní vlastnosti přepravovaného výrobku, ani nestabilní povaha podloží nebo nezbytnost připojit systém pásových přepravníků na již existující systém samy o sobě neprokazují, že se jednalo o jediného zhotovitele v ES, který měl know-how nezbytné pro uskutečnění dotčených prací. Nezbytnost vykonat dotčené práce ve lhůtách stanovených příslušným orgánem pro posouzení vlivů záměru na životní prostředí nemůže být považována za krajní naléhavost vyplývající z události, kterou zadavatelé nemohli předvídat. Skutečnost, že orgán, který musí schválit dotčený záměr, může stanovit lhůty, je předvídatelnou součástí řízení o schválení uvedeného záměru.

Kvalifikace

Zadavatel nesmí překročit rozsah požadovaného prokázání kvalifikace nad potřeby souvisící s předmětem veřejné zakázky.

Dodavatelům je dána možnost prokázat splnění části kvalifikace prostřednictvím výpisu ze seznamu kvalifikovaných dodavatelů i prostřednictvím certifikátu vydaného v rámci systému certifikovaných dodavatelů.

Veřejný zadavatel je obecně povinen požadovat prokázání splnění kvalifikace dodavatele ve všech zadávacích řízeních. Výjimkou je jednací řízení bez uveřejnění, kde není veřejný zadavatel povinen prokázání splnění kvalifikace dodavatele požadovat. V taxativně vyjmenovaných případech k tomu není ani oprávněn; to se týká rovněž řízení, v němž veřejný zadavatel zadává veřejnou zakázku na základě rámcové smlouvy.

Kromě předložení výpisu z obchodního rejstříku či jiné příslušné zákonné evidence je možno ostatní profesní kvalifikační předpoklady prokázat prostřednictvím subdodavatele.*)

__________________________

§  Viz rozsudek Evropského soudního dvora č. C-76/81 ze dne 10. února 1982

SA Transporoute et travaux v. Minister of Public Works

Směrnice neumožňuje členskému státu, aby vyžadoval po uchazeči z jiného členského státu, prokazováním jiným způsobem (například předložením povolením k usazení) než je stanoveno ve směrnici ke splnění kritérií vztahujících se k dobré pověsti a kvalifikaci – činit poskytováním služeb v jednom členském státě závislým na vlastnictví povolení k usazení by způsobilo, že článek 59 Smlouvy o založení ES by pozbyl jakékoliv efektivity. Smyslem článku 59 Smlouvy je právě zrušení restrikcí týkajících se svobody poskytovat služby osobami, které nejsou usazeny ve státě, ve kterém mají poskytovat služby.

§  Viz rozsudek Evropského soudního dvora č. C-5/97 ze dne 18. prosince 1997

Ballast Nedam Groep v. Belgie

Orgán kompetentní rozhodovat o žádosti k registraci dominantní právnické osoby z uskupení má povinnost, pokud je prokázáno, že taková osoba má skutečně k dispozici prostředky těchto společností nezbytné k provedení stavebních prací, vzít v úvahu reference těchto společností k posouzení způsobilosti dotčené právnické osoby.

§  Viz rozsudek Evropského soudního dvora č. C-176/98 ze dne 2. prosince 1999

Holst Italia SpA v. Comune di Cagliari, intervener: Ruhrwasser AG International Water

Směrnice dovoluje poskytovateli služeb prokázat, že splnil ekonomická, finanční a technická kritéria pro účast v zadávacím řízení, odkazem (spolehnutím se) na způsobilost jiných subjektů, bez ohledu na právní povahu spojení, které má s nimi, za předpokladu, že je schopen prokázat, že má skutečně k dispozici prostředky těchto subjektů nezbytné k provedení veřejné zakázky.

§  Viz rozsudek Evropského soudního dvora č. C-126/03 ze dne 18. listopadu 2004

Evropská komise v. Německo

týká se smlouvy na dopravu odpadu z vykládkových bodů v regionu Donauwald do tepelné elektrárny Mnichov-sever uzavřenou mezi městem Mnichov a soukromým podnikem Rethmann Entsorgungswirtschaft GmbH & Co. KG

Městu Mnichov byla přidělena veřejná zakázka od regionu Donauwald. Město Mnichov poté svěřilo odpovědnost za dopravu odpadu společnosti Rethmann bez výběrového řízení. Evropský soudní dvůr shledal, že vzhledem k tomu, že město Mnichov je veřejným zadavatelem, mělo město Mnichov na tuto subdodávku vypsat veřejnou zakázku.

__________________________

Sektorový zadavatel není povinen, vyjma užšího řízení a jednacího řízení s uveřejněním, požadovat prokázání splnění kvalifikace dodavatele. V některých případech jednacího řízení bez uveřejnění k tomu není ani oprávněn.

Zadávací dokumentace, nabídky

Zadávací dokumentací se rozumí soubor dokumentů, údajů, požadavků a technických podmínek, kterými zadavatel vymezuje předmět veřejné zakázky.

Zadávací dokumentace obsahuje:

§  obchodní podmínky vč. platebních podmínek,

§  požadavek na způsob zpracování nabídkové ceny,

§  podmínky a požadavky na zpracování nabídky,

§  způsob hodnocení nabídek podle hodnotících kritérií,

§  případně technické podmínky,

§  případně varianty nabídek (pokud je zadavatel připustil),

§  u veřejné zakázky na stavební práce projektovou dokumentaci nebo jinou dokumentaci podle zvláštního předpisu (v nezbytných podrobnostech) a soupis stavebních prací, dodávek a služeb s výkazem výměr,

§  jiné požadavky.

Zadavatel je povinen při formulaci technických podmínek dodržovat zásady nediskriminace – nesmí tudíž vymezením technických podmínek zvýhodnit některé dodavatele či jakýmkoliv způsobem bránit hospodářské soutěži. Zadavatel je povinen dbát obecného zákazu formulace technických podmínek odkazem na označení, která jsou příznačná pro určitého dodavatele.*)

__________________________

§  Viz rozsudek Evropského soudního dvora č. C-103/84 ze dne 5. června 1986

Evropská komise v. Italská republika

Národní předpis vyžadující, aby municipální (obecní či městské) dopravní podniky nakupovaly vozidla národní výroby, aby se kvalifikovaly pro určité dotace, musí být považován jako opatření, který má stejný účinek jako kvantitativní omezení dovozu, a je tak zakázán článkem 30 Smlouvy o založení ES.

§  Viz rozsudek Evropského soudního dvora č. C-45/87 ze dne 13. března 1987

Evropská komise v. Irsko

Národní technický standard nemůže, bez toho aniž by vytvořil evidentní případ překážky obchodu v rozporu s článkem 30 Smlouvy o založení ES, mít za následek vyřazení (bez nějakého přezkoumání) jakékoliv nabídky s jiným technickým standardem uznávaným v jiném členském státě, který poskytuje ekvivalentní záruku bezpečnosti, provedení a spolehlivosti.

____________________________

Obecným předpokladem následného zadání veřejné zakázky je podání nabídky určitým dodavatelem v zadávacím řízení. Za nabídku se považuje souhrn dokumentů předkládaných dodavatelem zadavateli k posouzení a hodnocení.

Součástí nabídky je vždy podepsaný návrh smlouvy, a to i v případě zadávání rámcové smlouvy. Dále musí nabídka obsahovat podepsané prohlášení, z něhož vyplyne, že uchazeč je vázán celým obsahem své nabídky až do doby, kdy skončí běh zadávací lhůty. Návrh smlouvy a prohlášení musí být podepsány osobou oprávněnou jednat za dodavatele nebo elektronickým podpisem či elektronickou značkou v souladu s požadavky ustanovení o elektronických prostředcích.

V otevřeném řízení a ve zjednodušeném podlimitním řízení jsou součástí nabídky rovněž doklady a informace prokazující splnění kvalifikace.

Připomeňme, že však návrh smlouvy musí odpovídat ustanovením soukromoprávních předpisů.

Kritéria veřejné zakázky, hodnocení

Základním kritériem může být

1. ekonomická výhodnost nabídky, nebo

2. nejnižší nabídková cena.

Při kritériu ekonomické výhodnosti musí být stanovena dílčí kritéria.

Při otevírání obálek s nabídkami (může to provádět k tomu určená komise nebo komise hodnotící) kontroluje veřejný nebo dotovaný zadavatel úplnost nabídky. Posouzení a hodnocení nabídek provádí návazně k tomu určená hodnotící komise.

Zadavatel pak vybere nabídku, která byla vyhodnocena jako nejvýhodnější. Uzavřít smlouvu nesmí s vybraným dodavatelem před uplynutím lhůty k podání námitek. Teprve po uplynutí této lhůty k podání námitek smlouvu uzavírá.

Rámcovou smlouvou se přitom rozumí smlouva uzavřená mezi sektorovým zadavatelem a uchazečem, případně uchazeči, na podkladě otevřeného řízení, nebo užšího řízení, jejímž obsahem je stanovení smluvních podmínek pro veřejné zakázky, které mají být zadány v určitém časovém období.

Pokud uzavře sektorový zadavatel na základě obecných řízení rámcovou smlouvu, může pak na jejím základě volit jednací řízení bez uveřejnění a nemusí použít jednací řízení s uveřejněním.

Tuzemská úprava přitom umožňuje uzavřít rámcovou smlouvu i veřejnému zadavateli.

Evropské zadávací směrnice podrobně upravují postupy při zadávání nadlimitních veřejných zakázek; u podlimitních zakázek se však omezují na zakotvení principu transparentnosti a nediskriminace při jejich zadávání.

Právní úpravu podlimitních zakázek a zakázek malého rozsahu si určila Česká republika sama. U podlimitních zakázek je přitom pro vymezené zakázky možno využít institutu zjednodušeného zadávání podlimitních zakázek. U zakázek malého rozsahu není určen zadávací postup. Je nutno jen dodržet obecné zásady rovnosti, průhlednosti a stejného zacházení.*)

___________________________

§  Viz rozsudek Evropského soudního dvora č. C-76/81 ze dne 10. února 1982

SA Transporoute et travaux v. Minister of Public Works

Směrnice neumožňuje členskému státu, aby vyžadoval po uchazeči z jiného členského státu, prokazováním jiným způsobem (například předložením povolením k usazení) než je stanoveno ve směrnici ke splnění kritérií vztahujících se k dobré pověsti a kvalifikaci, činit poskytováním služeb v jednom členském státě závislým na vlastnictví povolení k usazení by způsobilo, že článek 59 Smlouvy o založení ES by pozbyl jakékoliv efektivity. Smyslem článku 59 Smlouvy je právě zrušení restrikcí týkajících se svobody poskytovat služby osobami, které nejsou usazeny ve státě, ve kterém mají poskytovat služby.

§  Viz rozsudek Evropského soudního dvora č. C-360/89 ze dne 3. července 1992

Evropská komise v. Italská republika

Článek 59 Smlouvy o založení ES zakazuje nejenom zjevnou diskriminaci odůvodněnou státní příslušností, ale všechny skryté formy diskriminace, které aplikací jiných kritérií rozlišování vedou ke stejnému výsledku. Členský stát, který vyhrazuje jakékoliv veřejné zakázky na stavební práce společnostem, které mají sídlo v regionu, kde mají být stavební práce provedeny, a dává přednost dočasným sdružením, které zahrnují podniky, které mají hlavní aktivity v tomto regionu, je v rozporu se závazky stanovenými článkem 59 Smlouvy a zadávací směrnicí na stavební práce.

§  Viz rozsudek Evropského soudního dvora č. C-243/89 ze dne 22. června 1993

Evropská komise v. Dánské království

Skutečnost, že zadavatel vyzval uchazeče a jako podmínku vyžadoval co největší použití dánských materiálů, spotřebního zboží, práce a zařízení a skutečnost, že jednání s vybraným sdružením probíhalo na základě nabídky, která nesplňovala podmínky zadávacího řízení, zapříčinilo, že Dánsko nesplnilo své závazky vyplývající z práva Společenství – zejména článku 30, 48 a 59 Smlouvy, stejně tak zadávací směrnice.

§  Viz rozsudek Evropského soudního dvora č. C-87/94 ze dne 25. dubna 1996

Evropská komise v. Belgické království

Postup stanovený zadávací směrnicí musí být dodržen bez ohledu na státní příslušnost nebo sídlo uchazečů. Ačkoliv zadavatelé mají opravdu určitý stupeň výběru týkající se zadávacího řízení, jakmile uveřejnili zakázku v konkrétním řízení, jsou povinni postupovat dle tohoto řízení, dokud zakázka není přidělena. Ze zadávací směrnice vyplývá, že postup zadavatele pro porovnávání nabídek musí odpovídat v každém stadiu jak principu stejného zacházení, tak principu transparentnosti.

§  Viz rozsudek Soudu prvního stupně č. T-203/96 ze dne 17. prosince 1998

Embassy Limousines & Services v. Evropský parlament

Zadavatel musí v každém stadiu zadávacího řízení vyhovět nejen principu stejného zacházení se všemi uchazeči, ale také principu transparentnosti. Proto osoba, která je úzce spjata se zadávacím řízením, a která byla dokonce posouzena jako úspěšný uchazeč, musí obdržet, bezodkladně, přesné informace týkající se stavu zadávacího řízení. Dále zadavatel je povinen projevovat souvislé a logické chování vůči uchazečům. Jakékoliv intervence různými administrativními a politickými subjekty v rámci instituce (rozumějme Evropského parlamentu) proto neospravedlňují nesplnění závazků vůči uchazečům.

§  Viz rozsudek Evropského soudního dvora č. C-16/98 ze dne 5. října 2000

Evropská komise v. Francouzská republika

Princip nediskriminace mezi uchazeči je použitelný na všechna stadia zadávacího řízení a nejen od okamžiku, kdy dodavatel předloží nabídku. Tato interpretace je v souladu s účelem směrnice, kterým je otevření veřejných zakázek komunitární soutěži. Takový účel by byl podkopán, pokud by zadavatel mohl organizovat zadávací řízení takovým způsobem, že dodavatelé z ostatních států, než ve kterých jsou veřejné zakázky zadávány, by byly odrazováni od účasti na zadávacím řízení. To znamená, že zákaz diskriminace mezi uchazeči také chrání ty, kteří jsou odrazováni od účasti na soutěži.

§  Viz rozsudek Evropského soudního dvora č. C-264/03 ze dne ze dne 20. října 2005

Komise Evropských společenství proti Francouzské republice

Evropský soudní dvůr shledal, že Francouzská republika tím, že v zákoně o veřejném investování ve stavebnictví a jeho vztazích k soukromému investování ve stavebnictví vyhradila úkol zástupce investora taxativně vymezeným právnickým osobám francouzského práva, nesplnila povinnosti vyplývající ze zadávací směrnice, jakož i článku 49 Smlouvy o založení ES (zásada volného pohybu služeb).

____________________________

Národní státy přitom musí zajistit, aby rozhodnutí zadavatele podléhalo přezkumu.*) dodržení stanoveného postupu při zadávání veřejných zakázek by mělo vést (i přes výdaje s tím spojené) k racionalizaci prostředků na zakázky vynaložených.

V současné době se na centrální úrovni intenzivně diskutuje jak dosavadní právní úpravu efektivně změnit. Sleduje se ještě širší uplatnění zásady transparentnosti. Navrhuje se snížit částky stanovené „jako strop“ pro zakázky malého rozsahu a pro zjednodušené zadávání.

Úřad pro ochranu hospodářské soutěže nepřezkoumává případy zadávání u zakázek malého rozsahu. Jeden z námětů na změnu zákona chce toto změnit a výslovně takové oprávnění Úřadu do zákona doplnit. Je však důvodná obava (protože je takových zakázek největší počet), že by takové oprávnění Úřad fakticky (kapacitně) nebyl schopen provádět.

Současně se navrhuje ještě širší rozšíření zveřejňovaných údajů. Dále se má rozšířit i elektronické zadávání, a to postupně od zakázek malého rozsahu až ke všem veřejným zakázkám.

Podle našeho názoru je pak u veřejných zakázek velmi podstatný výběr příslušných osob, které jsou v procesu zadávání činné.

Uzavřená smlouva nesmí být v rozporu se soutěžními podklady a s nabídkou, kterou předložil úspěšný uchazeč. Takovou smlouvu však může zadavatel uzavřít až po marném uplynutí lhůty pro podání námitek.

__________________________

*)

§  Viz rozsudek Evropského soudního dvora č. C-81/98 ze dne 28 října 1999

Alcatel Austria AG and Others, Siemens AG Österreich and Sag-Schrack Anlagentechnik AG v. Bundesministerium für Wissenschaft und Verkehr

Členské státy jsou povinny zajistit, aby zadavatelovo rozhodnutí o výběru bylo před uzavřením smlouvy vždy při splnění příslušných podmínek přístupné přezkumnému řízení, nehledě na možnost získání náhrady škody, pokud již byla uzavřena smlouva.

§  Viz rozsudek Soudu první instance č. T-211/02 ze dne 27. září 2002

Tideland Signal Ltd. v. Evropská komise

Evropská komise (rozumějme Evropská komise jako zadavatel) má široký prostor pro hodnocení vzhledem k faktorům, které musí vzít v úvahu při přidělování zakázky.

Přezkum soudů Společenství je proto omezen na kontrolu souladu s příslušnými procedurálními pravidly a povinností podat odůvodnění, správností zjištěných skutečností, a zda zde není zřejmá chyba v hodnocení nebo zneužití pravomocí.

§  Viz rozsudek Evropského soudního dvora č. C-92/00 ze dne 18. června 2002

Hospital Ingenieure Krankenhaustechnik Planungs-Gesellschaft mbH (HI) v. Stadt Wien

Rozhodnutí zadavatele o zrušení zakázky musí být přístupné přezkumnému řízení, a pokud je třeba, musí být možno takové rozhodnutí zrušit za předpokladu, že bylo porušeno právo Společenství týkající se veřejných zakázek nebo byly porušeny národní předpisy implementující toto právo.

§  Viz rozsudek Evropského soudního dvora č. C-470/99 ze dne 12. prosince 2002

Universale-Bau AG, Bietergemeinschaft: 1) Hinteregger & Söhne Bauges.m.b.H. Salzburg, 2) ÖSTÜ-STETTIN Hoch- und Tiefbau GmbH v. Entsorgungsbetriebe Simmering GmbH

Směrnice 89/665 neznemožňuje národní legislativě stanovit, že jakákoliv žádost o přezkum rozhodnutí zadavatele musí být podána v určitém časovém limitu, a že jakákoliv neregulérnost v zadávacím řízení musí být také vznesena v tomto časovém limitu, s tím, že pokud již takový časový limit uběhl, není už možné napadnout takové rozhodnutí nebo napadnout takovou neregulérnost, za předpokladu, že předmětný časový limit je přiměřený.

zpět na obsah | TOC

10.kapitola - K ekonomické kriminalitě a nežádoucí kriminalizaci obchodně právních vztahů

Jedním z významných problémů v právní oblasti po roce 1989, a též v současnosti, je vztah trestního práva, jeho výklad a konkrétní aplikace na jednotlivé případy právě ve vztahu k podnikání. Patří sem nepochybně celá řada „nových“ společenských činností a vztahů. Např. je to zakládání právnických osob, nakládání s jejich majetkem a jejich ekonomické aktivity. S rozvojem podnikání se prakticky od roku 1990 objevila právě celá řada činností a na ně reagujících nových skutkových podstat trestných činů tak, jak je nyní reflektuje v trestněprávní oblasti a upravuje Trestní zákoník v platném znění, tedy zákon č. 40/2009 Sb.

Pokud pracujeme s pojmem obchodní vztahy, bylo by vhodné, přes složitost jeho přesného určení, jej alespoň v minimální míře, bez jakéhokoliv nároku na definování, vymezit. K této problematice uvádí odborná literatura v souladu s ustanovením § 261 obchodního zákoníku, že obchodní vztahy jsou, krátce řečeno, závazkové vztahy mezi podnikateli, které se týkají jejich podnikatelské činnosti. Jsou upraveny zejména právě obchodním zákoníkem.

Sám rozvoj podnikání pak přinesl a přináší řadu chování, ať již právnických či fyzických osob v tržní ekonomice, která jsou mnohdy právě výrazně společensky nežádoucí. Někdy jsou již protiprávní a společensky škodlivé, a proto se mohou stát a též stávají, pokud naplňují požadované znaky skutkových podstat trestných činů, předmětem trestního řízení.

Významný vliv na vymezení hranic trestního postihu v této oblasti měla a má nepochybně i trestněprávní politika státu, která pod vlivem obecného přesvědčení reagovala po roce 1989 jak na stávající stav, tak i na nově se objevující formy a metody páchání trestné činnosti. Totiž právě v souvislosti s tím, jak se průběžně upravoval pohled veřejnosti a zákonodárce na pojetí svobodné společnosti. To znamená, že se nejprve v rámci podnikání zaujímalo extrémní stanovisko, že především v podnikání se může prakticky činit skoro vše, co slouží či údajně podporuje jeho rozvoj a právně se nemá do tohoto procesu zasahovat. Postupně se přecházelo do opačného pólu, kdy se objevují tendence regulovat právně prakticky většinu vztahů souvisejících s podnikáním. Nedokonalá právní úprava a její stejně nedokonalý, mnohdy až absurdní, výklad právních norem poté vede mnohdy ke snaze veřejné moci o postih údajných pachatelů a jejich a priori předpokládané trestné činnosti. Tak se stalo a ještě stává, že případy např. neúspěšného podnikání „z objektivních důvodů“, byly a jsou kriminalizovány. Jsou tak přehlíženy významné okolnosti jednotlivého konkrétního případu, kdy buďto zcela chybí nebo nelze spolehlivě prokázat především potřebnou míru zavinění u konkrétních osob, nezbytnou pro závěr o spáchání trestného činu. Stává se, že při řešení konkrétních případů nebývají respektována zásadní a pro tento účel upravená zákonná ustanovení, především v § 89 odst.1 tr. řádu. Velkým problémem je u takovýchto případů často též např. zjištění míry a hranice obchodního rizika. Ty jsou mnohdy posouvány, někdy zcela účelově v neprospěch osoby, proti které se vede trestní řízení. Tímto způsobem se např. též překračují meze, ne zcela vhodného, spíše velice problémového ustanovení § 2 odst. 5 věta první tr. řádu. Důvodů pro takový postup je jistě celá řada. Lze především vyjmenovat nedokonalost právní úpravy či nesprávný výklad zákona, nebo např. nezkušenost aplikátorů právních norem. Tak se mnohdy stává, že zde hraje významnou úlohu i skutečnost, že osoby, které ve věci autoritativně rozhodují, totiž ani nemají vlastní zkušenosti z podnikání. Navíc k tomu přistupuje to, že dokonce pracují ne příliš odborně a často velice rozdílně s tím, čemu říkáme přijatelná rizika v podnikání. Nelze opomenout ani tu skutečnost, že jde nezřídka o skutkově mimořádně složité případy. To samo o sobě znamená, že se musí již na počátku prozkoumávání či prověřování každého takového případu, především klást důraz právě na kvalitu důkazního řízení. V ještě zvýšené míře to pochopitelně platí, je-li již vyšetřován takový případ. Je třeba dále vzít v úvahu, že zde vedené důkazní řízení, je-li skutečně prováděno poctivě a s náležitou mírou odbornosti a též opatrnosti, bývá časově mimořádně náročné na straně jedné. Na straně druhé znamená pro osobu, proti které se vede toto trestní řízení, dlouhodobou právní a vůbec společenskou nejistotu, mnohdy se zásadními dopady do jejího podnikání. A nejen tam. Navzdory tomu, že na konci takové, často dlouhé cesty se může pro tuto osobu dospět i k příznivému výsledku. To se již nezmiňuji o tom, jak finančně náročná pro stát a takovou osobu je každá takto projednávaná trestní věc.

Sám pojem ekonomická kriminalita představuje jistě nežádoucí společenský fenomén, který, ať chceme nebo nechceme, provází společnost, byť má jakoukoli, tedy i sebelepší, právní úpravu zmiňovaných obchodních vztahů.

Tento poznatek platí bez ohledu na to, že lze souhlasit s tezí F. A. Hayeka, že „hlavním nástrojem uvědomělé změny v moderní společnosti je zákonodárství“.[220]

Vedle pojmu ekonomická kriminalita bývá používán též další pojem hospodářská trestná činnost. Vymezení těchto pojmů není vždy a u všech autorů jednotné. Většina z nich se přiklání k názoru, že hospodářská kriminalita je vlastně delikvence s vysokou mírou společenské škodlivosti, s časově náročnou a věcně nesnadnou možností prokázat úmyslné trestné jednání, které bývá provázeno většinou způsobením významných finančních škod. Kromě toho je celá řada takto uvažované trestné činnosti prováděna skrytě. Vyskytuje se tedy v latentní podobě. To má velmi negativní vliv především na její okolí. Tedy když řada lidí o ní ví, neoznámí ji, ale působí na jejich vědomí a mnohdy je i negativně motivuje.

Tato trestná činnost má též svá specifika. Jedno z nejdůležitějších, které je potřeba vzít v úvahu je skutečnost, že bývá prakticky shodná s postupy legálního podnikání, jevově se mu přizpůsobuje. Osoby, které se jí dopouštějí, používají právě stejné či podobné ekonomické nástroje a postupy. Velice dovedně používají stejné pojmy a různé ekonomické pomůcky nebo výkazy. Tak dokážou, tedy např. tímto způsobem, umně trestnou činnost zakrývat. Nemělo by uniknout pozornosti, že pachatelé takové trestné činnosti sledují velice často stejný či dokonce obdobný ekonomický zájem. Zejména jim jde o to, dosáhnout co nejlepší a nejvyšší ekonomické výsledky, ale pochopitelně nejméně s úmyslem zkrátit daně či získat neoprávněně kupř. DPH a ekonomický výsledek, lidově řečeno „vývar“, si takto ponechat pro sebe.

Lze tedy zkráceně říci, v souladu s autorem M. Němcem, že hospodářské delikty jsou trestné činy, které jsou páchány ze sféry hospodářství do sféry hospodářství.[221]

K tomu je však potřeba udělat ještě poznámku, že do ekonomické kriminality lze zahrnout podpůrně i další trestné činy, které již svým samotným charakterem do ní patří a které výrazně vlastní ekonomickou trestnou činnost podporují nebo ji slouží.

O složitosti této problematiky svědčí též její pojetí obsažené v jednom ze základních dokumentů Rady Evropy. Doporučení č. R (81)12 k ekonomické kriminalitě, přijaté Radou Evropy výborem ministrů ze dne 25. 6. 1981, na 335. zasedání ministrů náměstků.

V dodatku k Doporučení je pokus o vymezení ekonomické kriminality formulován takto:

Vzhledem k obecně uznávané nesnadnosti předložit přesnou definici ekonomické kriminality, bylo shledáno nezbytným vymezit pojem prostřednictvím seznamu trestných činů.

Doporučení se vztahuje na následující trestnou činnost:

- Trestnou činnost kartelů

- Podvodné praktiky a zneužívání ekonomické situace nadnárodními společnostmi

- Podvodné získávání nebo zneužití státních nebo mezinárodních dotací

- Počítačovou kriminalitu (např. krádeže dat, narušení ochrany údajů, manipulace s daty)

- Falešné firmy (bogus firms)

- Padělání firemních závěrek a účetní podvody

- Podvody týkající se ekonomické situace a kapitálu společností

- Porušení pravidel bezpečnosti a ochrany zdraví firmou vůči zaměstnancům

- Podvody poškozující věřitele (bankrot, porušení práv k duševnímu a průmyslovému vlastnictví)

- Podvod na zákazníkovi (padělání nebo zneužití ochranné známky, ohrožení zdraví, zneužití zákazníkovy slabosti nebo nezkušenosti)

- Nekalá soutěž (včetně podplácení zaměstnanců soupeřící společnosti) a klamavá reklama

- Fiskální trestné činy a zkracování sociálních plateb firmami

- Celní podvody (např. vyhýbání se celním povinnostem, porušení stanovených kvót dovozu apod.)

- Trestné činy vůči měně a měnovým pravidlům a omezením činů. Přičemž v této souvislosti ekonomické jednání lze chápat jako jednání, které se uskutečňuje v ekonomickém prostředí s využitím ekonomických nástrojů a které uskutečňují nebo Kapitálové podvody a bankovní podvody (včetně např. zneužití nezkušenosti veřejnosti)

- Trestné činy proti životnímu prostředí

Je řada autorů, kteří relativně shodně či obdobně vymezují tuto kriminalitu. Charakterizují ji jako úmyslné protiprávní jednání, kdy za využití běžných ekonomických činností má vést k finančnímu poškozování třetích osob. Účelem tohoto chování je získat pro sebe prospěch.

Již s ohledem na výše uvedené lze konstatovat, že jednotná, univerzální definice, všemi uznávaná, by patrně byla velmi obtížná. Lze však pro potřeby uchopení tohoto společenského fenoménu a velkého společenského problému patrně uzavřít krátkou úvahou o tom, že ekonomickou či hospodářskou kriminalitu je nutno především vymezovat kvalitativně, a to s ohledem na její strukturu a charakter a nespoléhat se pouze na určitý výčet, např. skutkových podstat dotčených trestných činů. Na tomto pojetí se shoduje v odborné literatuře celá řada autorů odborných statí. Mnohem přesnější by patrně bylo konstatovat, že jde o protiprávní ekonomické jednání, kterým byl dosažen finanční nebo jiný prospěch na úkor konkrétního ekonomického subjektu a které naplňuje zákonné znaky skutkových podstat jednotlivých trestných činů, které uskutečňují lidé, znalí tohoto prostředí a znalí rovněž způsobu využívání příslušných nástrojů ekonomiky.

Též v této souvislosti je třeba poznamenat, že z hlediska prevence kriminality a negativních společenských jevů vůbec je potřeba věnovat pozornost i takovému jinému ekonomickému jednání, které lze považovat sice již za nežádoucí a též škodlivé, ale které prozatím nedosahuje té intenzity a všech esenciálních znaků trestné činnosti, aby bylo postižitelné podle trestního práva. To samo o sobě ovšem již zde může tvořit předpolí zmiňované ekonomické kriminality.

Tato kriminalita je statisticky sledována a též celkové škody, které způsobuje. V průběhu let vykazuje výši 2/3 podílu, v některých letech dokonce může dosahovat až 80 % či 90 % takto zjištěného podílu na celkově způsobených škodách trestnou činností. Zde uvažujeme o kriminalitě zjištěné, z pochopitelných důvodů skrytá kriminalita takto evidována není. Dopad této zjevné kriminality není jen vyjádřitelný v absolutních číslech. Přestože většina veřejnosti patrně nesleduje celkové statistické údaje, tak především díky různým mediálním kampaním či zprávám týkajících se konkrétních případů, působí její dopad velice destruktivně na veřejnost, tedy na veřejné mínění a vědomí lidí a vede často k negativním kritickým postojům k současné ekonomické a trestní politice státu. Kromě toho je potřeba si uvědomit, že množství poškozených touto kriminalitou je výrazně vyšší, než počet obětí obecné kriminality. Mimo jiné i pro to, že předmětem útoku nebývají jen jednotlivci či někdy větší skupiny jakkoli propojených osob, ale je tu sekundární efekt, jehož obětí se stávají též zaměstnanci či klienti napadených firem, například bank, fondů, velkých společností a podobně.

Pro ekonomickou kriminalitu je právě charakteristické i to, že je také velice nesnadné určení konkrétní hranice mezi neetickým chováním, které ještě využívá všech možností, jež mu zákonná úprava umožňuje, a překročením takovéto hranice s trestněprávními důsledky.

Jistě není pochybnosti o tom, že sama ekonomická kriminalita má zcela mimořádný a významný sociální a ekonomický dopad na stabilitu státu a na již zmíněné společenské vědomí jeho obyvatel. Nesmíme opomenout, že se významně dotýká základních příjmových složek pro stát, jako jsou různé daně, cla či poplatky a jejichž vybírání, tedy získání, má dopad na kvalitní fungování celého státního mechanismu.

Relativně samostatnou, ale nikoli nevýznamnou její část tvoří finanční kriminalita, která je nepochybně úmyslnou protiprávní činností proti majetku a je páchaná v souvislosti s podnikáním finančně investičním a směřuje proti němu.

Současná situace by měla reflektovat jak v oblasti zákonodárství, tak i v oblasti aplikace práva, minimálně následující společenskou vývojovou tendenci. Jde o to, že stále se posiluje moc a finanční síla obchodních společností a jejich řetězců či skupin, která sama o sobě ohrožuje hospodářskou soutěž a může mít, nebo má, dopady do celospolečenského systému. Nelze tedy bránit tomu, aby zákonodárce zvyšoval množství povinností takovýchto subjektů, především těch, jejichž výše uvedené označení má z hlediska soutěžního svůj význam. Právě proto, že již s tradičními soukromoprávními metodami v tomto směru patrně nelze vystačit.

S problematikou akcentované trestněprávní úpravy přímo souvisí též právní úprava netrestních právních norem.

Prostřednictvím těchto netrestních norem je snaha též řešit vzájemný vztah hospodářských a společenských, majetkových a osobních zájmů. Zde však nastává velký problém pro jednotný výklad těchto právních norem a právě pro jejich použití, tedy při přijetí opatření, rozhodnutí nebo zvolené postupy v trestněprávní oblasti. Jinak řečeno, jde o budoucí řešení značné komplikovanosti a nepřehlednosti právní úpravy v podnikání.

Snaha o častou novelizaci zákonů, která je u nás prováděna ve značném rozsahu, je spíše na překážku ochrany ekonomiky. Připomeňme jen z minulosti celou řadu novelizací obchodního zákoníku, jako právního předpisu, ve kterém jsou obsaženy netrestní normy. Připomínáme si jejich význam, mimo jiné pro to, že obsahují celou řadu blanketních právních norem s přímým dopadem pro aplikaci trestněprávních norem.

Nelze tvrdit, že trestní právo samo o sobě může odstranit nebo zásadním způsobem omezit faktory, které právě ekonomickou kriminalitu vyvolávají či umožňují. Přes výše uvedené je nutno ale zdůrazňovat, že ve vztahu k ekonomice má a mělo by nadále mít subsidiární úlohu a i zde plně platí zásada podpůrné úlohy trestní represe, tak jak má na mysli ustanovení § 12 odst. 2 tr. zákoníku. Tedy jen jako krajní řešení, když jiné prostředky nestačí. Nebude také jistě spolehlivým řešením ještě více a přesněji upravovat trestnou činnost ve vztahu k ekonomice. Zkušenosti nás učí, že čím detailnější právní úprava, čím více skutkových podstat bude popsáno, tím snáze pachatelé budou moci nalézat prostor, byť minimální, jak obcházet zákon. Proto v souvislosti s působením trestněprávních předpisů, je potřeba mimořádně dbát na kvalitní úpravu mimotrestního rámce podnikání a hospodářské soutěže. Zde je nutno akcentovat nejen odpovídající úpravu právních vztahů, které jsou spojeny s podnikáním a vlastně vůbec s ekonomickou činností, ale též právní úpravu pravidel umožňujících co nejefektivnější, tedy i nejrychlejší vynutitelnost práva, pokud bylo porušeno. Sem patří nepochybně například kontrolní mechanismy různé úrovně a stupňů. Proto prevence ekonomické kriminality neleží především v trestněprávní oblasti, ale tam, kde jsou kvalitní netrestní právní normy, kde efektivně působí okamžité a účinné netrestní sankce za jejich porušování. To ovšem neznamená zároveň, že se má podcenit kvalita trestněprávní úpravy.

Celá řada trestných činností je páchána „jakoby“ podle určité předlohy, kterou je možno vystopovat či vysledovat, osvojit si její praktiky a úspěšně proti ní zakročit. Není zanedbatelná ani skutečnost, že právě některé z trestních činností, které právě vykazují obrovské majetkové újmy, páchají lidé, kteří mají velice dobré až skvělé znalosti z ekonomického prostředí. Proto nelze spoléhat jen na detailní právní úpravu, ale právě na kvalitu důkazního řízení, které by mělo umožnit rozlišení chování ještě v souladu se zákonem nebo odhalit jeho protizákonnost.

Nelze v této souvislosti a s odkazem na již uvedené pominout, že ovšem sebelepší právní úprava nemůže zaručit úspěšnost při boji s jakoukoli kriminalitou. Tedy i s tou ekonomickou. Co lze ale doporučit je, aby ti co pracují s problematikou kriminálních aktivit na tomto úseku, současně vykazovali, kromě právních znalostí, vysokou odbornou znalost ekonomického prostředí, ekonomických nástrojů a možností a způsobů jejich fungování, alespoň základní znalosti standardních ekonomických činností a též měli kvalitní znalost všech možností sankcionování konkrétních protiprávních a společensky škodlivých chování.

Jak vyplývá z výše uvedeného je potřeba průběžně velice razantně a účinně ekonomickou kriminalitu řešit. To však neznamená zahrnovat do ní též ty případy, které kritéria pro trestněprávní postih nenaplňují. Mnohdy jde o velice komplikované záležitosti, jak již bylo rovněž výše konstatováno. Stejně jako nelze zohledňovat v ekonomice chování jejích subjektů mající trestněprávní důsledky, tak na druhou stranu ani nelze taková chování subjektů, která do trestněprávní roviny nespadají, kriminalizovat.

Obtížnost zákonného a spravedlivého postupu při posouzení a řešení kauz týkajících se tzv. ekonomické kriminality pak naznačuje v judikatuře Nejvyšší soud.

Tak například pod sp. zn. 5 Tdo 669/2007, 5 Tdo 265/2003 Nejvyšší soud konstatuje, a lze krátce zobecnit, že pro posouzení, jestli došlo ke spáchání trestného činu či nikoli, není samo o sobě rozhodné, zda předmětné jednání bylo uskutečněno v rámci nějaké transakce, ať již běžné, obchodní či jakékoli jiné. Trestného činu majetkového charakteru, popřípadě jiného trestného činu se pachatel může dopustit i v rámci jinak obvyklé obchodní transakce, aniž by bylo třeba, aby porušil nějaký zvláštní právní předpis, jestliže na něj trestní zákon přímo neodkazuje, a není ani podstatné, zda a do jaké míry je určitý úkon pachatele neplatný podle norem obchodního či občanského práva.

Případně je možno připomenout k otázce nežádoucí kriminalizace z judikatury Ústavního soudu např. nálezy uveřejněné pod I. ÚS 558/01, uveřejněn pod č. 136 ve sv. 31 Sb. nál. a usn. ÚS ČR, IV. ÚS 564/2000, uveřejněn pod č. 169 ve sv. 24 Sb. nál. a usn. ÚS ČR, nebo Evropského soudu pro lidská práva uveřejněné pod číslem 14 307/88, § 52.

Ústavními stížnostmi napadená rozhodnutí obecných soudů posuzuje Ústavní soud hlediskem dotčení ústavním pořádkem garantovaných základních práv a svobod, a nikoli přezkoumáním věci samé pohledem jednoduchého práva. Pro oblast dokazování z toho plyne maxima vést dokazování ke skutečnostem nasvědčujícím dotčení na základních právech či svobodách, tedy nikoli dokazování vedoucí k rozhodnutí v samotném meritu věci.

Jak vícekrát již konstatoval ve svých rozhodnutích Ústavní soud, tak „Právní řád, byť vnitřně diferencovaný, tvoří jednotu a jako s takovým je třeba s ním zacházet při aplikaci jednotlivých ustanovení a institutů, proto, pokud jde o naplnění objektivních znaků trestného činu, při promítnutí principu trestněprávní represe jako posledního prostředku – „ultima ratio“ – nemůže být ignorována obchodněprávní stránka věci.“

Pravidla liberálního demokratického právního státu vyžadují, aby vina pachatele byla autoritativně konstatována jen ohledně takového jednání, o němž mohl pachatel v době, kdy se ho dopouštěl, důvodně předpokládat, že jde o jednání trestné, a to s ohledem na obsah tehdy účinného trestního zákona, nebo tam, kde je to třeba, s ohledem na ustálenou a obecně dostupnou judikaturu obecných soudů.

Tento závěr plně koresponduje i s judikaturou Evropského soudu pro lidská práva.

Jaké tedy předpoklady pro co nejvyšší úspěšnost, kvalitu a naplnění zásad zákonného a spravedlivého procesu lze především zdůraznit: co nejkvalitnější právní úpravu, co nejlepší znalosti aplikátorů práva, nejen v oblasti právní, ale též ekonomické, a naprosto důsledné dodržování zmiňovaných pravidel zákonného a spravedlivého procesu v jeho ústavním rámci vymezeném současnou platnou právní úpravou a mezinárodními smlouvami.

zpět na obsah | TOC

11.kapitola - Veřejná správa a korupce

Úvod

Od devadesátých let minulého století se pojem korupce objevuje stále častěji v odborném i politickém diskurzu. V současné době se jedná o velice diskutované téma a „zaklínající“ slogan „boj proti korupci“ je přemedializován. Vyzdvihují se negativní dopady korupce na legitimitu politických režimů, národní hospodářství, fungování soukromých podnikatelských subjektů nebo dokonce životní prostředí, zkoumá se a měří její výskyt, vědci zabývající se společenskými vědami (především ekonomií a sociologií, ale i právem) se na základě svých výzkumů snaží navrhovat taková opatření, která by její výskyt alespoň omezila. Současně s tím přinášejí média v některých zemích informace o případech, kde existuje podezření na korupci, téměř každý týden. V jiných zemích sice média o korupci mlčí, neznamená to ale, že by se v těchto zemích tento jev nevyskytoval: buď zde neexistují média, která by byla dostatečně svobodná, nebo zde korupční skandály vyplouvají na povrch jen zřídka, o to však s větší intenzitou. Skutečnost, že se o korupci tak intenzivně mluví a píše, je poměrně nová. Česká média za posledních deset let pokročila, dokonce dnes sama vyhledávají korupci a dokonce ji následně uveřejní, aniž by ponechali konání na orgánech činných v trestním řízení. V období, které předcházelo devadesátým létům 20. století, představovala korupce společenské tabu. Až teprve ve zmíněném období se dostává problém korupce na agendu národních vlád i mezinárodních organizací. Bylo to dáno jednak tím, že si vlády vyspělých zemí (především tzv. Severu) začaly uvědomovat výši ekonomických ztrát, které má korupce na svědomí (např. rozvojová pomoc zemím třetího světa se stala téměř neúčinnou). Jednak se ve stejné době v mezinárodním měřítku začaly prosazovat nevládní organizace, které měly boj proti tomuto fenoménu „v popisu práce“. Toto mé krátké pojednání má za cíl popsat současné trendy v boji s korupcí z pohledu státní správy, ale i územní samosprávy.

Osobně se domnívám, že pojem „korupce“ je již v současné době spíše klišé, které využívají jak média, tak některé veřejné osoby, k výrokům a postupům, které necharakterizují samotnou podstatu věci. Dle mého právě díky těmto negativním činům („korupčním“ trestním činům) zejména stát či územní samospráva má silné hospodářské ztráty a jedná se o silné finanční úniky.

Korupce, současný fenomén

Samotné slovo „korupce“ pochází z latiny a vychází ze slovního základu „rumpere“, tj. zlomit, rozlomit, přetrhnout. Latinský výraz „corruptus“ označuje následek takového zlomu a způsobuje to, že dotyčný je přinucen ke změně postojů, zásad a názorů. Korupci můžeme definovat jako zneužití pravomocí za účelem získání nezaslouženého osobního prospěchu. Znamená takové jednání představitelů veřejného sektoru, jímž se nedovoleně a nezákonně obohacují prostřednictvím zneužívání pravomocí, které jim byly svěřeny.

Korupci jako právní pojem české zákony přesně definovanou nemají, vymezen je pouze nejtypičtější její rys, často rovnou synonymum – úplatkářství. Právní vymezení úplatkářství pak obsahuje trestní zákoník. Základním znakem korupce tedy je, že se někdo zachová nepoctivě při plnění svěřených úkolů vyplývajících z jeho postavení. Podstatou této nepoctivosti je obvykle to, že nějaká osoba zneužije svého postavení (svěřené pravomoci) a nejedná nestranně. Korupční chování lze proto definovat jako odchylku od dodržování právních norem a standardního chování většinové společnosti.

Dalším znakem korupce je, že je vedena zištnými cíli (touhou po zisku či jiném osobním prospěchu). Neoprávněná výhoda, která se uplácené osobě dostává, však zdaleka nemusí mít pouze peněžní podobu. Úplatkem může být jakákoliv neoprávněná výhoda, z které může mít uplacená osoba prospěch. Může spočívat v jakékoliv jiné výhodě spočívající v přímém majetkovém obohacení (věcný „dar“) nebo v jiném prospěchu nemajetkové povahy (určitá protislužba). U klientelismu a nepotismu navíc často vzniká „pouze“ síť vzájemných vazeb, z nichž jejich účastníci profitují zpravidla až se značným časovým odstupem a často jen tím, že jsou právě jen součástí tohoto systému.

Důsledkem korupce pak je, že veřejné instituce přestávají sloužit veřejnému zájmu a naopak se stávají platformou pro sledování zájmů soukromých. Dochází k narušení výkonu základních funkcí státu. Jeho rozhodování se přestává řídit obecně závaznými pravidly a namísto toho začíná poskytovat výhody na základě „kupní síly“ jejích jednotlivých klientů.

Existují různé typy korupčního jednání, které se od sebe liší především společenskou nebezpečností – podplácení úředníků, záměrně nepřehledná regulace, zatemňování pravidel, špatná organizace, zneužívání pravomocí vyplývajících z dozorové činnosti veřejné správy, zpronevěra veřejných zdrojů, nehospodárné využívání veřejných zdrojů, soukromý prospěch z privatizace, zneužívání úřední moci při udělování veřejných zakázek, nepotismus, klientelismus, případně „prodej“ pozic.

Zvláštním případem je zneužívání pravomocí v procesu zadávání veřejných zakázek. Také v tomto případě se zmenšuje objem prostředků, které by jinak bylo lze vynakládat na veřejně prospěšné projekty či veřejné služby. Právě tento fenomén, tedy „korupce“ při zadávání veřejných zakázek je v současné době mediálně rozšířený a bohužel i materiálně doložitelný fenomén, který z hlediska veřejných rozpočtů znamená silné finanční úniky.

S korupcí přímo souvisejí i určité jevy, jedná se o tzv. střet zájmů a lobbying. Střet zájmů nastává tam, kde se způsob výkonu určitého zaměstnání nebo funkce může dostat nebo přímo dostává do rozporu se soukromým zájmem osoby, která toto zaměstnání nebo funkci zastává. Střet zájmů může nastat jak u veřejných funkcionářů, tak u soukromých subjektů. Lobbying je prosazováním zájmů určité skupiny zejména v rámci politického procesu, tedy při schvalování legislativy nebo exekutivních rozhodnutí. V demokratických zemích je lobbying považován za legitimní činnost, neboť snaha přizpůsobit normy a rozhodnutí svým zájmům a získat politický vliv na tvorbu legislativy je přirozeným zájmem firem a nátlakových skupin. Této činnosti se věnují profesionální lobbyisté (jak fyzické, tak i podnikatelské právnické osoby).

Základním předpokladem pro řádné fungování jakékoliv demokracie jsou kromě jiného svobodné volby, jasné dělení odpovědností mezi moc výkonnou, zákonodárnou a soudní, dělení rolí mezi vládu a opozici a soudní kontrola moci výkonné v rámci správního soudnictví a moci zákonodárné v rámci ústavního soudnictví. Tyto základní demokratické instituty jsou předpokladem i pro úspěšnou protikorupční politiku, neboť preventivně působí proti nežádoucí kumulaci moci v jejích ohniscích. Významnou roli v protikorupčním boji hrají také média. Mají-li však plnit funkci protikorupčního „hlídacího psa“, musí přinejmenším fungovat v právním rámci, který umožňuje svobodu projevu a svobodný přístup k informacím. Základním předpokladem pro věrohodné působení médií na poli protikorupčního boje, který je mimoprávního charakteru, je pak osobní integrita jednotlivých představitelů médií a vysoké etické standardy fungování médií jako celku. Konečně zásadní význam z hlediska boje proti korupci má i občanská společnost. Organizace občanské společnosti totiž hrají významnou úlohu nejen v oblasti poskytování veřejných služeb, které stát není schopen poskytovat, ale také v oblasti veřejné kontroly fungování státu a jeho orgánů. Předpokladem úspěšné protikorupční politiky je proto i spolupráce státu (jeho orgánů) se sdruženími občanů i zájmovými sdruženími právnických osob (podnikatelského i nepodnikatelského charakteru) v rámci boje proti korupci.[222]

Korupce ve veřejné právě má tedy mnoho podob, korupce je nejvíce při veřejných zakázkách, při možnosti nakládat s majetkem státu, či územní samosprávy, při samotné práci úředníků veřejné správy. Jako příklad z posledních dob je možné uvést (případy z poslední doby, kdy byli z korupce obviněni představitelé státní správy, z první poloviny roku 2006).[223]

Leden 2006 – V souvislosti s vyšetřováním údajně zmanipulovaných konkurzů kolem ústeckého soudce Jiřího Berky obvinila policie z braní úplatků bývalého sekčního šéfa Národního bezpečnostního úřadu V. Š. Podle policie jej upláceli pedagogové z Vysoké školy Karla Engliše v Brně V. V. a J. H. Podle obvinění nabízeli V. Š. peníze, šperky a bezplatné zapůjčení osobního vozu. V. Š. jim prý za odměny v celkové výši 400.000 korun slíbil, že bude ovlivňovat osoby, které byly či měly být podrobeny bezpečnostním prověrkám či pohovorům. V. V. a J. H. prý také chtěli například informace o odposleších. Některé přislíbené služby podle vyšetřovatelů V. Š. splnil. Obvinění z korupce a následné zveřejnění odposlechů telefonních hovorů stálo místo i dalšího ředitele Národního bezpečnostního úřadu J. M. Ukázalo se totiž, že i on byl v kontaktu s V. V. a přijal od něj dárky. Obviněn J. M. ale nebyl.

Leden 2006 – Policie zadržela a obvinila z korupce ředitele odboru infrastruktury ministerstva obrany M. B. Zároveň s ním stíhá dva představitele společnosti Trade Fides, která v minulosti získala od armády zakázky za více než tři miliardy korun. Šlo hlavně o elektronické zabezpečení budov a areálů. Prokurista firmy L. H. byl podezřelý z toho, že M. B. předal úplatek milion korun jako takzvané „všimné”, aby Trade Fides nevypadla z hledáčku armády při zadávání dalších státních zakázek. V souvislosti s firmou Trade Fides policie údajně prověřuje (prověřovala) i podezřelá výběrová řízení, na jejichž základě firma získala od ministerstva kultury zakázky za desítky milionů korun na ochranu kulturních památek.

Březen 2006 – Kvůli podezření z korupce při chystané státní zakázce na výrobu a obchod s biopalivy policie zatkla dva vysoké úředníky ministerstva dopravy a pět podnikatelů a lobbistů. Postupně policisté obvinili a vzali do vazby osm lidí, mezi nimi i tajemníka Státního fondu dopravní infrastruktury J. L. a L. S. V souvislosti s případem byl zatčen i bývalý tajemník místopředsedy vlády J. H.

Duben 2006 – Policie obvinila z pokusu o podvod někdejšího šéfa kabinetu českého premiéra Z. D. Byl podezřelý, že si polskému lobbistovi J. S. v souvislosti s privatizací společnosti Unipetrol řekl o úplatek pět milionů korun. Schůzku obou mužů natočila v srpnu 2005 skrytou kamerou televize Nova. Podle lednového závěru sněmovní komise se vláda při privatizaci Unipetrolu žádných zásadních chyb nedopustila.

Červenec 2006 – Policie zatkla kvůli podezření z korupce členku představenstva České konsolidační agentury R. K. Vedle ní zadržela i další dva lidi působící mimo agenturu.[224]

Jistě je možné uvést i další „velké“ korupční kauzy, které zejména souvisí s nákupem materiálu pro ozbrojené síly ČR. Jedná se o případy, kde je mnoho pochybností, jsou velice často medializovány a v některých již probíhají postupy podle trestního řádu. Jako např.

·         nákup stíhaček Gripen pro armádu,

·         nákup obrněných transportérů Pandur,

·         nákup vojenských transportních letadel Casa,

·         nakup obrněných vozidel Iveco,

·         nákup nákladních automobilů Tatra,

·         nákup minometů od finské firmy Patria,

·         nákup obrněných vozů Dingo II.

Takto bychom jistě mohli pokračovat dále, např. stále často uváděná kauza ProMoPro související s předsednictvím ČR v Radě EU či řešení zakázek v rámci Ředitelství silnic a dálnic.

To jsou jen střípky případů, ty nejvíce známé, medializované a které souvisí s velkým finančním objemem. Ale v rámci celé veřejné správy je mnoho dalších činností, které je možné označit za korupční, malého charakteru, ovšem též silně patogenní. Např. machinace s veřejnými zakázkami, ovlivňování při rozhodování úředníků, možné ovlivňování policistů (zejména dopravních policistů) atd.

Dle mého pouze popis kauz z roku 2006 dokresluje četnost „korupčních“ trestných činů, kdy se často jedná o latentní trestnou činnost.

Současné „protikorupční“ aktivity

Vlády ČR často ve svých programových prohlášeních uvozují „boj proti korupci“,[225] kdy se jedná již spíše o tendenční záležitost. Výjimkou byla vláda premiéra Jiří Rusnoka, která ovšem měla omezený čas a čistě pragmatický úkol dovést zemi k předčasným volbám, kdy sama ve své podstatě měla být automaticky protikorupční (jak sdělil sám premiér).

Vlády k základním úkolům vydávají (schvalují) základní cíle, tzv. protikorupční strategie. Které se následně naplňují (více či méně).

Základní pilíře protikorupční strategie jsou identifikace projevů a analýza příčin korupčního jednání; identifikace účinných preventivních i represivních protikorupčních nástrojů a jejich (fázované) nasazení do korupcí zasaženého prostředí; vyhodnocování účinnosti protikorupční strategie a zajištění její udržitelnosti.

Současné trendy boje proti korupci jsou zaměřeny dvěma směry,[226] represivně (např. vyšší sankčnosti v trestním zákoníku) či preventivně (např. vyšším uveřejněním a zapojením více osob). Represivní opatření byly v současné době provedeny např. zvýšením odnětí vyšší trestní sazby u korupčních trestných činů, kde je kvalifikační znak úřední osoba. K preventivním opatřením v oblasti veřejné správy je možné uvést, že je mnoho institutů, které je možné zavést v praxi. Všechny níže uvedené instituty vycházejí ze současných trendů, které jsou již řešeny na úrovni ministerstev a vlády.

Zavedení přísnějších pravidel pro nakládání s majetkem státu, obcí a krajů a pro posílení odpovědnosti za způsobenou škodu. Z hlediska státu se jedná o změnu zákona o majetku státu a rozpočtových pravidel. Zejména se jedná o zpřesnění podmínek pro právní úkony při nakládání s majetkem a finančními prostředky státu, kraje nebo obce, vymáhání osobní odpovědnosti za špatné hospodaření a možnost ovlivnit hospodárné nakládání s majetkem státu, obce nebo kraje. Zavedení aktivní žalobní legitimace např. formou státního zastupitelství ve veřejném zájmu k napadení nezákonných úkonů s veřejným majetkem je další krok z hlediska další možnosti kontroly.

Ze zákona s majetkem územního samosprávného celku musí být nakládáno s péčí řádného hospodáře. Existuje i povinnost vymáhat a nenechat promlčet škodu způsobenou územnímu samosprávnému celku. Není ale stanovena žádná přímá sankce za neplnění takových povinností. Kromě určených představitelů územního samosprávného celku nemá nikdo oprávnění namítat neplatnost právního úkonu učiněného územním samosprávným celkem nebo uplatnit nároky územního samosprávného celku vůči třetím osobám. Přitom aktivní občané obce, resp. členové zastupitelstva obce, často poukazují např. na to, že obec nevymáhá nároky vzniklé ze smluv, které uzavřela, a ty jsou pak promlčeny. Je proto potřebné najít mechanismus, na základě kterého by právem uplatnit nárok obce v případě její nečinnosti disponoval i jiný subjekt (např. žaloba státního zástupce ve veřejném zájmu). Případná škoda, ať už zapříčiněná korupcí či neznalostí, tak může být vymáhána prostřednictvím kvalifikované a nezávislé státní instituce. Ta může čerpat i z podnětů občanů.

Úřady a zejména konkrétní úředníci, kteří vydávají rozhodnutí ve správních řízeních, za ně většinou fakticky nenesou žádnou odpovědnost, přestože s regresivní náhradou počítá zákon č. 82/1998 Sb., o odpovědnosti za škodu způsobenou při výkonu veřejné moci rozhodnutím nebo nesprávným úředním postupem a o změně zákona České národní rady č. 358/1992 Sb., o notářích a jejich činnosti (notářský řád), který však v praxi nebývá vždy plně uplatňován. To vede k „anonymitě nákladů úředních pochybení“, v konečném důsledku hrazených z veřejných rozpočtů, a k nízké motivaci úředních osob vyvarovat se nezákonných rozhodnutí (ať již motivovaných korupcí, klientelismem nebo jakkoli jinak). Konečným důsledkem tohoto stavu je podlamování důvěry občanů v nezávislý a spravedlivý výkon veřejné moci. Pokud jsou pochybení při výkonu veřejné moci zjevně následkem buď zcela zásadního odborného selhání, nebo úmyslu, mělo by být jejich standardním důsledkem vymáhání náhrady způsobené škody po konkrétní odpovědné osobě, případně spojené s uložením sankce.

Současná právní úprava zásad hospodaření s majetkem územního samosprávného celku a možností zjednat nápravu v případě jejich porušení se jeví nedostatečnou a neschopnou veřejný majetek účinně bránit proti jeho úmyslnému zmenšování. Zároveň zcela selhává plnění povinnosti vymáhat škodu způsobenou územním samosprávným celkem. Z těchto důvodů je nutné obnovit široké diskuse na téma úpravy zákonů týkajících se nakládání s majetkem územních samosprávných celků a nad možností jejich legislativních změn, přičemž v rámci snížení rizik korupčního prostředí je třeba zabývat se potencionálními možnostmi např. budoucích legislativních změn:

·         zavedení institutu občanskoprávní žaloby např. formou státního zastupitelství ve veřejném zájmu umožňující napadení nezákonných úkonů s veřejným majetkem,

·         v záměrech územních samosprávných celků disponovat nemovitým majetkem stanovit povinnost zveřejňovat i způsob rozhodování a metodu výběru zájemce,

·         stanovit povinnost zveřejnění záměru nakládat s nemovitým majetkem nejen po určitou dobu, ale až do doby rozhodování příslušného orgánu,

·         zvýšit odpovědnost jednotlivých osob podle výsledků kontrol provedených u územních samosprávných celků,

·         zajistit vynutitelnost alespoň těch povinností (nebo sankcí za jejich porušení), jež by územnímu samosprávnému celku mohly způsobit škodu,

·         zavést povinnost správních orgánů přesně evidovat a zveřejňovat počet jimi vydaných rozhodnutí, zrušených správními soudy, a z toho vyplývajících finančních nákladů,

·         důsledně uplatňovat regresní náhrady vůči odpovědným úředním osobám v těchto případech.

Dalším institutem je možnost podmínění platnosti smlouvy uzavřené územním samosprávným celkem jejím předchozím zveřejněním. Povinné zveřejňování by se týkalo pouze státu, územních samosprávných celků a příspěvkových organizací. Nebyly by zveřejňovány smlouvy nebo ty jejich části, které obsahují utajované informace, obchodní tajemství, osobní údaje (v obou případech s výjimkami, které připouští zvláštní právní předpisy, např. zákon o ochraně osobních údajů nebo zákon o svobodném přístupu k informacím).

Zavedení větší transparentnosti hlasování ve vládě, v orgánech územní samosprávy ve věcech nakládání s majetkem územní samosprávy, nebo o zakázkách, dotacích a grantech, je dalším prvkem preventivních protikorupčních opatření. V rámci vlády již byl tento požadavek naplněn a byl upraven Jednací řád vlády (tedy hlasování ve věcech nakládání s majetkem státu nebo o veřejných zakázkách, dotacích, grantech nebo jiných podporách z rozpočtu s výjimkou bodů, které budou projednávány v režimu zákona o ochraně utajovaných informací, se jmenovitě uveřejňuje v zápisech schůzí vlády).

Jako varianta se jeví změnit právní řád s odkazem na konkrétní ustanovení, kde se přesně určí, o jakých úkonech musí být adresně hlasováno. Mohlo by se jednat o úkony uvedené v § 85 zákona o obcích, dále o některé úkony uvedené v § 84 odst. 2 (typicky úkony zřizovatele nebo zakladatele právnických osob), o některé úkony uvedené v § 102 odst. 2 (např. uzavírání nájemních smluv). Sporné je, zda této povinnosti podřadit i všechny úkony podle § 102 odst. 3 zákona o obcích (zbytková pravomoc rady obce). Z hlediska zveřejňování bude uložena povinnost zveřejňovat usnesení z jednání rady obce a zápisy (které obsahují též přijatá usnesení týkající se výše uvedených úkonů) ze zasedání zastupitelstva obce, tedy dokumenty, k nimž mají občané obce přímý přístup podle § 16 zákona o obcích. Tyto dokumenty budou zveřejňovány bez omezení, tedy bez ochrany osobních údajů a dalších skutečností.

Další návrh předpokládá úpravu kompetencí mezi zastupitelstvem a radou zamezující obcházení zákona.

Z praxe a současných zkušeností několika odborníků na územní samosprávu vyplývá, že kromě nerespektování rozdělení kompetencí mezi jednotlivé orgány územního samosprávného celku (a zasahování si tak zejména do vyhrazených kompetencí) dochází v praxi i k obcházení zákona za účelem před veřejností skrýt určité informace – např. radě je vyhrazeno rozhodování o pronájmech a výpůjčkách, schůze rady jsou neveřejné; zastupitelstvu je vyhrazeno rozhodování o nabytí a převodu nemovitostí, zasedání zastupitelstva jsou bezvýjimečně veřejná – rada uzavírá nájemní smlouvu na nemovitost na 99 let. Současně je třeba posoudit opodstatněnost, příp. rozsah vyhrazené působnosti rady. Z tohoto důvodu je předpoklad spíše povýšit majetkoprávní věci na úroveň nejvyšší, tedy rozhodování v rámci zastupitelstva obce.

Dalším možným návrhem je změna přístupu členů zastupitelstev územních samosprávných celků k informacím. Pro efektivní fungování obce je kontrola ze strany členů zastupitelstva, zejména tedy opozičních, životně důležitá, neboť komunální úroveň není pokryta zájmem médií či státních kontrolních orgánů tak jako ministerstva či Parlament ČR. Člen zastupitelstva by měl mít proto neomezený přístup k informacím týkajících se samosprávné působnosti obce.

Přístup k informacím na základě zákona o obcích, na rozdíl od zákona o svobodném přístupu k informacím, umožňuje členovi zastupitelstva dostat informace včetně těch chráněných (osobní údaje, obchodní tajemství apod.) s tím, že ochrana těchto informací přechází na něj. Jediné omezení, kterému je člen zastupitelstva teoreticky vystaven podle platné právní úpravy, je třicetidenní lhůta, kterou mají úředníci a radní k dispozici pro poskytnutí informace – tato lhůta v praxi často znamená, že se člen zastupitelstva k požadovaným informacím nedostane buď včas, anebo také vůbec.

Je třeba odstranit znevýhodnění člena zastupitelstva oproti ostatním občanům při žádosti o informace – sjednotit lhůty podle zákonů o územních samosprávných celcích a zákona o svobodném přístupu k informacím, a to směrem ke kratším termínům. Dále je třeba odlišit pro člena zastupitelstva prostou žádost o informace od žádosti o názor, stanovisko či rozbor k působnosti územního samosprávného celku.

Toto jsou všechny, jistě demonstrativní návrhy na možné změny z hlediska prevence protikorupčních jednání ve veřejné správě. Tyto instituty a změny má zejména ve své gesci Ministerstvo vnitra a je připraveno je prosazovat v legislativním procesu.

Závěr

Boj s tak vysoce patogenním jevem, jako je korupce, není snadný. Spíše se jedná o nutnou společenskou změnu k vnímání korupčního jednání, což znamená dlouhodobý proces. Navrhovaná řešení (jistě je efektivnější preventivních řešení, které jsem se snažil popsat) je nutné vnímat jako doprovodný proces k zefektivnění celé veřejné správy, a tím i zvýšení hospodářského růstu státu, snížení úniků v ekonomice a celkovému chápání korupce ve veřejné správě. Další nutnou změnou je změnit postoj úředníka (odpolitizovat a zprofesionalizovat jej) na možnosti akceptace korupce.

Je nutné dodat, že v řadě případů se jedná o legislativní změny, ke kterým je potřebný koncensus, jenž nebývá snadný, což ukazuje i prosazení (či spíše neprosazení) některých institutů v posledních letech.

Je možné prosadit legislativní změny, je možné nastolit tvrdé tresty, všechno to je ale pouze změna hmoty a ne podstaty korupce. Samotná změna nastane až celkovou negací korupce v celé společnosti, a tím dojde i k růstu ekonomiky a hospodářství, jelikož stát bude stabilnější, bude i mezinárodně vnímán jako adekvátní partner a korupce nebude mít silné podhoubí pro své šíření.

zpět na obsah | TOC

12.kapitola - Korupční rizika ve státní a veřejné správě

Mezi protikorupční opatření patří, mimo jiné, otevřenost a transparentnost spojená s přístupem veřejnosti k co nejširšímu spektru informací. Praxe naznačuje, že příležitosti ke korupci eliminuje zavedení důsledných kontrolních opatření a mechanismů, oslabení koncentrace moci v rukou jednotlivců a zjednodušení formálních postupů ve státní správě.

K eliminaci příčin a podmínek korupčního jednání jsou vytvářena různá protikorupční opatření zpravidla na základě definování tzv. korupčních rizik. Korupční rizika můžeme v nejobecnější rovině definovat jako kritické operace, které vytváří podmínky pro nestandardní postupy, operace, rozhodnutí ve veřejné správě vedoucí ke korupčnímu jednání.

Při vysoké míře zobecnění můžeme vydefinovat několik oblastí klíčových rizik typických pro veřejnou správu, která ovšem nelze považovat za vyčerpávající. Lze mezi ně zařadit:[227]

- ochranu informací,

- uzavírání smluv,

- veřejné zakázky,

- správní činnost a trestání,

- prodej majetku.

Pro každou z těchto oblastí jsou typická korupční rizika, ke kterým je nezbytné přiřadit příslušná protikorupční opatření a mechanismy, které by účinně zamezily nebo alespoň v maximální možné míře eliminovaly nežádoucí korupci. Před samotným vytvářením protikorupčních opatření by měla předcházet detailní analýza koručního rizika, aby opatření byla cílená a účinná.

1. Oblast informační bezpečnosti

Jde snad o nejfrekventovanější problém ve státní a veřejné správě, velmi citlivou na ochranu informací, se kterými je pracováno. Neodpovědným nakládáním s těmito informacemi a jejich nedostatečným zabezpečením dochází k jejich úniku nebo tyto informace jsou neoprávněně poskytovány třetím subjektům. Jak únikem, tak i neoprávněným poskytnutím, které lze označit za záměrné, tedy úmyslné, jsou zvýhodňovány jiné osoby, které takto získané informace mohou využít k nekalým jednáním. Únik informací je zpravidla spojen z nedbalostí osoby, která je povinna zajistit jejich bezpečnost. Tyto informace se pak dostávají do nepovolaných rukou, které je mohou buď samy zneužít, nebo tyto informace se mohou stát předmětem nekalého obchodu. Neoprávněné poskytnutí informací se děje zpravidla za úplatu, která je poskytnuta osobě, která informaci poskytla.

Za velmi citlivé informace je možné označit ty, které souvisí s obchodním stykem, s veřejnou zakázkou, informace, které zvýhodňují jeden určitý subjekt vůči druhému apod.

Informační bezpečnost se týká velmi širokého okruhu subjektů, týká se všech oblastí veřejné i státní správy, týká se ovšem i právnických osob a dalších.

Předcházení narušení informační bezpečnosti souvisí zejména s preventivními mechanismy, které předchází a eliminují možné úniky informací. Součástí těchto preventivních mechanismů je především stanovení jasných pravidel odpovědnosti konkrétních osob s nakládáním s informacemi. Součástí preventivních opatření je rovněž stanovení konkrétních a jednoznačných pravidel pro manipulaci s informacemi a pro jejich zabezpečení. Do preventivní oblasti patří i stanovení postupů pro případ zjištění úniku informace a postupů pro důsledné vyšetření příčin a podmínek, které vedly k úniku informace.

Obecným preventivním mechanismem je i minimalizace utajených informací a naopak maximální množství informací, které budou standardně zveřejňovány. Platí totiž přímá úměra: čím větší je počet utajovaných informací, tím větší je riziko jejich zneužití a úniku. Nadměrné utajování informací vede ke zpochybnění důvěryhodnosti a fabulacím, domněnkám, pochybnostem.

Pravidla pro nakládání s informacemi je vhodné zakotvit např. do etických kodexů pro zaměstnance, případně jsou zaměstnanci podepisovány prohlášení o povinné mlčenlivosti, případně jsou používány i jiné formy zavázání fyzických osob k ochraně údajů, informací, dat apod.

Součástí strategie vedoucí k ochraně informací je pak i stanovení sankcí, kterými je možné postihovat osoby, které svým nedbalým přístupem zavinily únik dat nebo je záměrně (pak již jde o úmyslné jednání) poskytly nepovolaným osobám.

2. Oblast veřejných zakázek

Jde o nejcitlivější a nejvíce prokorupční oblast ve státní a veřejné správě. Mezi klíčová korupční rizika patří přizpůsobení veřejné zakázky očekávanému „vítězi“ výběrového řízení, známé také jako tzv. „ušití na míru“. Zaměstnanec, úředník, vedoucí funkcionář apod. nastaví předmět veřejné zakázky, technické parametry zakázky, podmínky, kvalifikační kriteria a další dokumentaci tak, aby vyhovovaly předem vybranému zájemci za poskytnutý úplatek. Tímto postupem je zvýhodňován jeden subjekt na úkor jiných, kteří rovněž projevili zájem o zakázku, v řízení o veřejnou zakázku neuspěli nebo vůbec nesplnili základní předpoklady pro účast ve veřejné zakázce.

Tak jako předcházející oblast, tak i oblast veřejných zakázek, se týká velmi širokého okruhu subjektů, týká se všech oblastí veřejné i státní správy, týká se ovšem i právnických osob a dalších.

Oblast veřejných zakázek je obecně upravena právní normou, zákonem č. 137/2006 Sb. o veřejných zakázkách, ve znění pozdějších předpisů. Jednotlivé subjekty si pak podmínky pro zadávání veřejných zakázek upravují svými vlastními interními předpisy (např. pravidly pro zadávání zakázek), které musí rámcově odpovídat zákonu.

Pro zadávání veřejných zakázek platí tři základní principy, které by měly být respektovány. Jedná se o transparentnost, rovné postavení subjektů a vyloučení diskriminace. K základním prokorupčním chybám lze u zadávání veřejných zakázek přiřadit nedostatečné kontrolní mechanismy počátku, průběhu a ukončení řízení o veřejných zakázkách. Jako další problém lze identifikovat složení hodnotící (výběrové) komise, ve které často zasedají tzv. podjaté osoby, tj. osoby, které mají určitý osobní zájem na průběhu a výsledku veřejné zakázky. To samo o sobě je v příkrém rozporu se zákonem o veřejných zakázkách. Účast zainteresované, podjaté osoby na výběru veřejné zakázky v hodnotící komisi zpravidla zakládá důvodné pochybnosti o objektivnosti procesu výběrového řízení a je důvodem pro tvrzení, že veřejná zakázka byla zmanipulována ve prospěch již předem určenému vítězi. Je logické, že to vše za přiměřenou odměnu – úplatek, který je obvykle stanoven jako procentuální provize z celkového objemu veřejné zakázky.

Nabízí se účinné, efektivní a objektivní protikorupční opatření, kterým je ustanovení nezávislé kontrolní komise v oblasti zadávání veřejných zakázek. Podpůrným prvkem protikorupčních opatření je opět určení osobní odpovědnosti za veřejné zakázky a jejich transparentnost.

U problémových veřejných zakázek je zpravidla zjišťováno:

·         Špatné nastavení kontrolních mechanismů. Složitě je dohledáváno, zda vůbec proběhlo výběrové řízení. Je neprůkazný postup při řízení o veřejných zakázkách podle předem stanovených pravidel, v některých případech jsou pochybnosti, zda řízení o veřejné zakázce proběhlo podle zákona. Při podrobném auditu je pak zjišťováno nedostatečné nastavení systému přípravy, hodnocení, schvalování a podepisování konkrétních smluv k veřejným zakázkám. Absence nezávislé kontroly veřejných zakázek je typická tím, že splývají pravomoci, kdy jedna a tatáž osoba vyhlásí výběrové řízení na veřejnou zakázku, stanoví pravidla výběru, účastní se výběrového řízení, ze kterého vzejde dodavatel veřejné zakázky a s tím pak i uzavře příslušnou smlouvu. To je zásadní chyba spočívající v tom, že schází nezávislá vícestupňová kontrola veřejných zakázek. Tento problém akceleruje ještě více u veřejných zakázek v celkovém objemu převyšujícím 2 mil. korun pro dodávky a služby nebo 6 mil. korun u stavebních prací (nadlimitní veřejné zakázky). A možnost protikorupčních opatření?

§   Alespoň u nadlimitních zakázek jmenovat do hodnotící (výběrové) komise nezávislého člena, např. i osobu vně zadávacího subjektu.

§   Po ukončení výběru vítěze alespoň nadlimitních zakázek prověřit nezávislou osobou průběh zadávacího nebo výběrového řízení. (realizace tzv. systémové kontroly).

§   Při platbách za realizované zakázky důsledně prověřovat zda jde o realizaci zakázky, u které proběhlo zadávací nebo výběrové řízení a s jakým výsledkem.

§   Zajistit pravidelné kontroly průběhu realizace veřejné zakázky.

·         Porušení zákona o veřejných zakázkách. K tomu může dojít několika způsoby, postupy, z nichž uvádíme následující:

§   Nezpůsobilost hodnotící komise. Zákon o veřejných zakázkách v ustanovení § 74 snoví podmínky pro složení hodnotících komisí. Mezi jiným i stanoví požadavek nepodjatosti a neovlivnitelnosti hodnotící komise. Složení hodnotící komise, ve které působí osoba spjata s realizací zakázky, která má osobní zájem na výsledku veřejné zakázky je významný korupční předpoklad.

§   Manipulace se lhůtami pro předložení nabídek. Jakákoli změna stanovených lhůt pro předložení nabídek v průběhu řízení, zejména nerovné stanovení lhůt pro jednotlivé zájemce je významným rizikovým faktorem korupčního jednání. Délky lhůt zejména u zakázek malého rozsahu mohou vést k významné diskriminaci některých uchazečů. Např. stanovení lhůty v řádu dní u zakázek, které předpokládají náročnější zadávací dokumentaci, kterou objektivně nelze připravit v krátké časové lhůtě pro předložení. Krátkými lhůtami jsou zvýhodněni ti uchazeči, kteří již byli předem osloveni a dokumentaci si připravili předem před vyhlášením veřejné zakázky.

§   Nerovné posuzování kvalifikace. Toto hledisko skýtá řadu možností pro zvýhodňování předem stanovených adresátů veřejných zakázek. I přes požadavek objektivnosti a průkaznosti kvalifikace, jde o subjektivní hledisko pro posuzování, které může být zmanipulováno ve prospěch předem určeného uchazeče, kterému bude zakázka zadána.

§   Stanovení technických podmínek. Jde o obdobnou situaci jako u posuzování kvalifikace. Nedostatečně stanovené technické podmínky a jejich nekonkrétnost může být diskriminační pro některé uchazeče a mohou poskytovat konkurenční výhodu předem vytipovaného vítěze veřejné zakázky.

·         Nedostatečná odpovědnost za průběh řízení o veřejné zakázce. Dochází k tomu, že není stanovena vůbec, nebo je stanovena jen rámcově. Odpovědnost za celý průběh řízení o veřejné zakázce nebo za její dílčí postupy či úkon, se tak „rozmělní“ mezi několik subjektů, které se jí právě z důvodu nejednoznačnosti a nekonkrétnosti velmi jednoduše zprostí. Prokazatelná pak zůstává pouze obecná odpovědnost zadavatele veřejné zakázky, zpravidla vedoucího funkcionáře organizace nebo jejího nižšího organizačního celku. To samo o sobě zvyšuje riziko korupčního jednání. Musí se vždy jednat o osobní odpovědnost. Jedině jednoznačná, konkrétní a přesně vymezená odpovědnost vylučuje korupční jednání při zadávání a posuzování veřejných zakázek.

3. Oblast uzavírání smluv

Neopomenutelnou formou činnosti státní a veřejné správy je uzavírání smluv. I v tomto procesu lze identifikovat pro korupční činnosti, které negativně ovlivňují zejména důvěryhodnost činnosti státních orgánů a orgánů veřejné samosprávy. Jako nejvýznamnější korupční rizika lze v této oblasti označit:

·           Uzavření nevýhodných podmínek smlouvy. Jde o případy, kdy odpovědný pracovník státní správy nebo veřejné samosprávy ovlivní uzavíranou smlouvu v neprospěch státu, územně správního celku, apod., a ve prospěch subjektu, který mu nabídne úplatek.

·           Neoprávněná změna smluvních podmínek nebo tolerance neplnění podmínek plynoucích ze smlouvy. V tomto případě pracovník svévolně rozhodne o změně plnění již uzavřené smlouvy (např. snížení kvalitativních nebo kvantitativních požadavků založených smlouvou, snížení rozsahu plnění, nedůvodné navýšení ceny zakázky, záměrným opomenutím kontroly plnění smlouvy apod.) ve prospěch druhé smluvní strany za poskytnutý úplatek.

Smluvní vztahy jsou zpravidla uzavírány smlouvami, jejichž vznik probíhá zpravidla několika fázemi, které jsou z pohledu korupčních vztahů zneužitelné. Uzavírání smluv probíhá procesem přípravy smlouvy, jejího projednávání, následuje schvalovací proces a vlastní podepisování dohodnutých smluv a konečně stádiem vlastní realizace uzavřených smluv. Každá smlouva pak může být zpřesňována, případně modifikována dodatkovými smlouvami. Většina těchto procesů je korupčním rizikem snad vyjma procesu podepisování, i když i v této fázi lze předpokládat, že by mohl být zatížen korupčním jednáním, kdy je uplácena osoba oprávněná ke konečnému podpisu smlouvy, pokud dodatečně, ale ještě krátce před podpisem zjistí, že smlouva trpí určitými vadami ve prospěch protistrany.

Naznačená korupční rizika mohou nastat zejména v případech slabé kontroly uzavírání smluv nezávislým, nestranným subjektem. Dochází k nim v případech kumulace pravomocí v rukou zpravidla jedné osoby, vedoucího pracovníka oprávněného mimo jiné k projednání a uzavírání smluv. Základním proti korupčním opatřením by tedy mělo být důsledné oddělení stádií uzavírání smluv, nejlépe do tří, relativně samostatných kroků, a to vlastní přípravy a projednávání, dále pak samotné fáze schvalování a jako třetí krok, zcela oddělený od předchozích, je vlastní podpis smlouvy oprávněnou osobou. Významnou pomůckou s protikorupčním vlivem by měla být standardizace smluv a využívání standardních vzorových smluv.

V rámci schvalovacího procesu by smlouva měla být hodnocena z pohledu jejího souladu s platným právem, z pohledu navrhované platnosti smlouvy, jejího rozsahu a typu použité smlouvy, z pohledu posouzení volby navrhovaných nástrojů pro zajištění realizace smlouvy a vlastních závazků, z pohledu stanovení sankcí a vhodnosti sankcí v případě neplnění ze smlouvy a kontroly nastavených platových podmínek včetně nastavení splatnosti např. faktur atd. I zde samozřejmě platí princip osobní odpovědnosti, která se týká zejména předkladatele smlouvy.

4. Oblast správních činností a trestání

Tato oblast je zřejmě jednou z nejobsáhlejších oblastí a také jednou z nejfrekventovanějších co do přítomnosti korupčních mechanismů. Dotýká se jak státních orgánů, tak i samosprávných orgánů obcí a měst, školství, zdravotnictví, policie, justice a dalších orgánů a organizací. Nutno předeslat, že v této oblasti dochází velmi často ke korupci, ovšem výhody plynoucí z korupce jsou co do rozsahu výrazně nižší než u předcházejících oblastí.

Typickými podmínkami korupčního jednání jsou přednostní vyřízení správních úkonů (např. při vyřizování povolení, agendy osobních dokladů, agendy správního rozhodování např. při stavebním povolení, přijímací řízení na školy apod.), druhou prokorupční oblastí je přestupková agenda, kdy zaměstnanec úřadu osobě, která mu poskytla úplatek v rámci vyřizování přestupku, záměrně vyřízení přestupku zdržuje nebo zcela „opomene“ se přestupkem zabývat až do jeho promlčení.

Významnou podmínkou, která napomáhá korupčním jednáním v této oblasti, jsou nedostatečné kontrolní mechanismy a nedostatečně nastavené limity pro vyřizování správní agendy. Jedním z protikorupčních opatření (krom toho, že se správně nastaví kontrolní mechanismy) je i zavedení automatického systému avíza blížící se lhůty k vyřízení, které je generováno nejenom odpovědnému pracovníkovi, ale také jeho nadřízenému, který by měl po tomto upozornění zajistit kontrolu plnění úkolů a lhůt u tohoto pracovníka. Kromě toho je zcela na místě již několikrát opakovaná potřeba vybudovat účinný kontrolní mechanismus.

Obdobná je i situace v oblasti správního trestání, kdy nejčastější pro korupční mechanismy souvisí se záměrným ovlivňováním výše sankce ukládané zpravidla přestupci za jeho protiprávní jednání. V rámci vyřizování přestupku pracovník zvolí pokutu na spodní hranici sankce, nebo zvolí nejkratší možnou lhůtu pro odejmutí oprávnění (typicky řidičských oprávnění), nebo je sankce zcela prominuta.

5. Prodej veřejného majetku

Další vytypovanou oblastí vytvářející podmínky pro korupční jednání je oblast prodeje veřejného majetku. V letech 2010 a 2011 to byla velmi často využívaná forma vykrytí nedostatku finančních prostředků v rozpočtu právnických subjektů v souvislosti s masivní hospodářskou krizí. Korupční riziko lze spatřovat ve dvou vytypovaných oblastech prodeje a to prodej majetku za výrazně nepříznivých, nevýhodných podmínek (nejenom pod hranici tržní ceny, ale i výrazně pod hranici odhadní ceny majetku, prodej je realizován za nevýhodných smluvních podmínek atd.), anebo prodej majetku v rozporu se zájmy veřejnosti (např. prodeje zařízení zajišťujících péči pro opuštěné nebo hendikepované děti, prodej zařízení zajišťujících péči o seniory, kulturní památky a další.).

Zásadním problémem v této oblasti je netransparentnost prodeje, manipulace s výběrovými řízeními, absence informovanosti veřejnosti o uskutečněných nebo zamýšleném prodeji majetku apod.

S výběrovými řízeními pak souvisí i nastavení postupů a odpovědnosti za výběrové řízení, stejně jako bylo naznačeno v kapitole zabývající se veřejnými zakázkami. Při prodeji veřejného majetku jako podklad k prodeji slouží znalecký posudek, který by měl být základem pro stanovení ceny. To často není respektováno a cena bývá nedůvodně snižována právě na základě přislíbeného nebo již poskytnutého úplatku.

6. Poskytování grantů a dotací

Jde o relativně specifickou oblast týkající se zejména centrálních orgánů státní správy (např. ministerstva), není samozřejmě vyloučena účast i jiných subjektů, které vyhlašují cílené projekty financované nebo dotované vlastními zdroji v případech, kdy na profilované projekty je možné čerpat prostředky státu nebo, a to zejména, Evropské unie.

Grantová a dotační politika disponuje relativně vysokým objektem zejména finančních prostředků, které jsou vkládány do oblasti výzkumu, vývoje, nových technologií, postupů apod., ze kterých je očekáván veřejně prospěšný efekt.

Granty a dotace probíhají v podstatě podle obdobných pravidel, jako jsou pravidla pro zadávání veřejných zakázek. O jejich schvalování a přidělování zejména finančních prostředků platí obdobné postupy jako u veřejných zakázek, je stanovena komise hodnotitelů grantových nebo dotačních programů, která rozhoduje o tom, komu vyhlášený grand nebo dotovaný úkol bude přidělen.

Podobnost s veřejnými zakázkami se tak týká i možných korupčních rizik a jejich předcházení.

7. Zobecnění korupčních rizik

Zvolené oblasti a naznačená typická korupční rizika lze zobecnit na tři skupiny. Pro první skupinu je typické, že korupční rizika souvisí činnostmi, jejichž výkon závisí na uvážení úředníka. Je pro ně tedy typický subjektivní faktor. Druhou skupinu tvoří rizika vyplývající z charakteru a obsahu veřejných zakázek. Pro třetí skupinu je typické, že jsou vytvářeny v rámci poskytování grantů a dotací.

Analýzou popsaných korupčních oblastí a typických korupčních faktorů lze pak vysledovat následující soubor možných korupčních rizik (pořadí je náhodné a nevýznamné):

Soubor korupčních rizik ve státním a veřejném sektoru

·         Přednostní vyřízení správního úkonu

- Ovlivnění rozhodnutí ve správním řízení

- Záměrné promlčení přestupku

- Ovlivnění výše sankce

- Ovlivnění dočasného rozhodnutí o pozastavení činnosti nebo odejmutí povolení k výkonu činnosti

- Zkreslení podkladů, které jsou podkladem pro rozhodnutí správního orgánu

- Nevýhodné podmínky pro uzavření smlouvy

- Neoprávněná změna nebo akceptace neplnění podmínek

- Únik informací nebo jejich neoprávněné poskytnutí nebo zpřístupnění

- Prodej veřejného nebo státního majetku bez soutěže nebo mimo pořadí

- Prodej veřejného nebo státního majetku za nevýhodných podmínek nebo proti zájmům veřejnosti

- Přizpůsobení obsahu zadání veřejné zakázky vytypovanému zájemci

- Přizpůsobení obsahu zadávací dokumentace v rámci veřejné zakázky

- Zvýhodnění jednoho z uchazečů o veřejnou zakázku sdělením citlivých informací

- Přidělení veřejné zakázky bez výběrového řízení

- Zasahování do činnosti hodnotící komise

- Výběr nabídky v rozporu s doporučením hodnotící komise

- Neoprávněná změna plnění veřejné zakázky

- Pronájem majetku bez soutěže nebo mimo pořadí

- Pronájem majetku za výrazně nepříznivých (nevýhodných) podmínek

- Ovlivnění předmětu grantové nebo dotační podpory

- Ovlivnění rozhodnutí o udělení grantu nebo dotace

Systémové faktory zvyšující riziko korupce

koncentrace úkolů na jednotlivé osoby

velké množství vnějších kontaktů (firmy, občané)

silná role v rozhodovacím procesu

velké finanční prostředky na veřejné zakázky

dlouhá doba rozhodovacích procesů

velké pole možností pro rozhodování

odborné nedostatky nebo slabé vedení

rozhodování/povolování a kontrola v jedné osobě

chybí kontrolní mechanismy

vysoké poplatky za povolení

právní předpisy složité a nepřehledné

Míra korupčního rizika podle oblastí činnosti

odpadové hospodářství

veřejné zakázky

stavební úřad

udílení povolení

územní plánování

podpory/subvence

zadávání výzkumů

vydávání řidičských průkazů

velké (složité a nákladné) projekty

kontrolní činnost

podpora kultury

hygienická kontrola

veletržní činnost

personalistika (nábor zaměstnanců)

daně

dopravní policie

bytová agenda

zpět na obsah | TOC

13. kapitola - Regulace řemesel ve středověkých městech na příkladu města Chebu

V průběhu 14. století se takřka ve všech středoevropských městech začaly formovat podle jednotlivých řemesel spolky, mající zprvu spíše podpůrný a společenský charakter, včetně náboženských funkcí. Jejich počátky lze dle analogií předpokládat již na konci 13. století. Řemeslníky k jejich zakládání posléze vedly i ekonomické důvody. Prvotní svoboda řemesel ve městech totiž způsobila přesycení místního trhu a současně tak paradoxně vedla k existenčnímu ohrožení řemeslníků. Jejich cílem tedy byla nejen pasivní ochrana řemesla, ale také jeho aktivní regulace jak vně tak i uvnitř a to mimo jiné ve směru kvality i kvantity. K tomu přetrvávaly i motivy náboženské, sociální a charitativní povahy. Současně k tomu přistupoval zájem městské správy o upevnění organizace řemeslné činnosti a její kontroly. S postupným nabýváním pevnějších forem těchto organizací se původně dobrovolné členství změnilo v povinné a stalo se základní podmínkou, umožňující výkon řemesla. Jeho výkon mimo cech se stal ilegálním a byl sankcionován. V tom momentě můžeme mluvit o cechu. Pro přeměnu řemeslnického bratrstva na regulérní cech přitom bylo podstatné získání právní způsobilosti přiznané či alespoň respektované vrchností, tedy v případě Chebu panovníkem či představiteli města.[228]

Doklady o spojování řemeslníků do zájmových skupin na bázi vykonávaného převážně stejného nebo příbuzného řemesla máme z Chebu od 1. poloviny 14. století. V čele jejich organizací, zvaných Innungen čili cechy, stál jeden z členů, označovaný magister nebo Handwerksmeister.[229] S rostoucím hospodářským, ale i společenským, významem těchto organizací získávali postupně jejich představitelé vliv na dění ve městě, o čemž svědčí titulatura holdovací listiny z 13. května 1350, která zní: Wir … Burgermeister, der Rat, di Schepphen, die Hantwerkmeister und die Burger ….[230] Radní rody si zcela správně uvědomily, že řemeslníci postupně vytvářejí prakticky druhou městskou samosprávu s kompetencemi v oblasti živnostensko-politických věcí.[231] Takové omezení své moci však chebská rada nebyla ochotna tolerovat. Výsledkem jejích snah byl zákaz řemeslnických cechů a dalších spolků ve městě, kterého dosáhla u Karla IV. 29. března 1351. Je možné, že přitom využila i pogrom, který se v Chebu odehrál 25. března 1350, a z jehož provedení cechy obvinila.[232] Panovník nařídil, že mezi řemeslníky a obecným lidem, unter den Handwerksleuten und dem gemeinen Volke, nebudou nadále žádné jednoty, cechy nebo žádné jiné spolky, Einungen, Zünfte oder sonstige Verbündnisse, ať již veřejné nebo tajné, přičemž již existující ze své královské moci zrušil.[233] Současně vydaným dalším privilegiem pak oprávnil městskou radu vypovídat z města a potrestat každého, o kom se ví, že není panovníkovi či městu „užitečný a vhodný“.[234] Zákaz řemeslnických spolků pak byl Karlem IV., spolu s oprávněním městské rady vypovídat nežádoucí osoby z města, znovu potvrzen 25. července 1355.[235] Prostřednictvím těchto listin městská rada získala silný mocenský nástroj, neboť byla oprávněna vypovědět z města ty, kteří uvedený zákaz nerespektovali.

Panovníkův postup vůči cechům však nebyl chebským specifikem. Obdobné střety mezi městským patriciátem a cechy se odehrávaly i v jiných říšských i českých městech. Ve stejné době byl podobný zákaz vydán například v roce 1352 v Hradci Králové a Chrudimi. Král přitom výslovně zakazoval řemeslnické spolky či omezování svobodného výkonu řemesla sledující monopolistické cíle.[236] Ke střetům došlo také v Norimberku (1348–1349) či Frankfurtu nad Mohanem (1358–1366), kde Karel IV. vystoupil také proti cechům, které zakázal. V jiných městech, například v Ulmu, Kostnici či Heilbronnu, však naopak podpořil cechy.[237] Vedle politických cílů tak pravděpodobně panovník sledoval i cíle hospodářské, postupujíce v souladu s dobovými názory kritizujícími monopoly, reprezentovanými například dvoru blízkým Štěpánem z Roudnice.[238] Současně nelze vyloučit, že cechovní monopoly pokládal za omezení hospodářského rozvoje země.[239]

Dochované prameny nasvědčují tomu, že chebská městská rada nakonec k represím vůči řemeslníkům nesáhla. Naopak, vedena pravděpodobně snahou o dosažení stability, rovnováhy a rozvoje městské ekonomiky, začala s cechy spolupracovat. Na prosperitě řemeslníků měla rada ostatně zájem, neboť na nich bylo město do velké míry hospodářsky závislé.[240] Na jedné straně se rada personálně otevřela nejbohatším řemeslníkům, kteří se, jak nám dokládají volební rejstříky, stávají členy městské rady. Původní třináctičlenná vnitřní rada byla doplněna šesti zástupci řemeslníků na celkových devatenáct členů.[241] Na straně druhé však rada dostala cechy pod svou kontrolu jak prostřednictvím svých nařízení a vydáváním cechovních řádů, tak i prostřednictvím pověřených osob s výkonnou pravomocí. Současně využívala cechovní organizaci pro obranu města a to nejen vojenskou, ale třeba i protipožární. Využívala je však i v aktivním boji proti nepřátelům. Z chebských kronik vyplývá, že nejaktivnější a nejlepší bojovníci mezi řemeslníky byli soukeníci a řezníci, kteří podle tradice získali za zásadní podíl na dobití hradu Neuhaus v roce 1412 čestná privilegia. Na jejich základě směli při pravidelných masopustních slavnostech soukeníci využívat vlastního trubače a řezníci každý pátý rok v rámci oslav symbolicky točit praporem, kterýžto zvyk přetrval staletí.[242]

Spolu s rozvojem řemesel vznikla potřeba jejich pevnější organizace a také nutnost větší regulace produkce. To ovlivňovala městská rada vydáváním cechovních řádů, stanov či výsad. Tyto předpisy se obvykle týkaly jednak otázek organizačních, zahrnujících úpravu fungování cechovní organizace a podmínky, za kterých se bylo možno stát učedníkem, tovaryšem a mistrem, a jednak úpravy výkonu řemesla, včetně pracovní doby a mzdy, ale i osobního života řemeslníků a jejich rodin. Návrh těchto předpisů byl zpracován buď některým z členů rady, nebo ho vypracovalo cechovní shromáždění a předložilo ho radě ke schválení.[243] V některých případech převzal cech přepisy z města, které bylo jeho právní stolicí. Na cech tohoto města se mohl také obrátit v případě potřeby o naučení. V tomto případě byl využit obdobný princip, jako při udělování městského práva jako takového.[244]

Dochovalo se celkem 48 nařízení chebské městské rady z let 1350 až 1746, označovaných literaturou tradičně jako cechovní řády. Nejstarší, který pochází z doby kolem roku 1350, byl vydán pro cech koželuhů a usnířů, další je pro sladovníky z doby okolo roku 1400, pro pivovarské závozníky z roku 1403 a pro řezníky z doby kolem roku 1440. Následují předpisy pro kloboučníky (kolem roku 1460), zedníky, tesaře a stavební řemeslníky (kolem 1470), pro kožešnické tovaryše z let 1488 a 1490 a pro podkováře a koláře z doby kolem roku 1500.[245] Zejména starší nařízení upravují převážně problematiku cen a méně se věnují cechovní organizaci a postavení členů cechů. Ke změně dochází až na přelomu 15. a 16. století, kdy například u stavebních řemesel byl regulován režim denních prací, pracovní doba a mzdy jak mistrů, tak i tovaryšů a námezdních dělníků.[246] Stejně tak podmínky jak vzdělávání tak i pro získání mistrovství, jako jsou například učednická cesta nebo výroba mistrovského kusu, nám však chebské prameny pro středověk neposkytují a jsou doloženy až v řádech z 16. století.[247] První řád, který má komplexnější povahu, byl vydán pro kameníky, truhláře, zedníky a pokrývače až v roce 1559.[248] S regulací kvantity, a vlastně i kvality, pak souviselo nařízení, podle kterého směli mistři prodávat jen své vlastní výrobky. Ty nabízeli zejména na týdenních trzích a na výročních jarmarcích. Dovoz zboží byl všem řemeslníkům s výjimkou kloboučníků a soukeníků zakázán.[249]

V důsledku postupné specializace jednotlivých řemeslníků a s tím souvisejícího dělení výrobního procesu do jednotlivých úseků došlo k nárůstu počtu řemesel a následně i cechů ve městě.[250] Na druhou stranu však řemesla, jejichž mistrů nebyl ve městě dostatečně reprezentativní počet, byla zejména pro potřeby městské regulace a kontroly buď připojena k nějakému příbuznému řemeslu, nebo účelově spojována do jedné organizace.[251] Vliv na spojení mohla mít i snaha o koordinaci společné činnosti, což je patrné zejména u stavebnictví, kde je například v roce 1489 doložen společný zástupce pro truhláře, tesaře, zedníky a kameníky.[252] Současně pro ně byly, jak již bylo uvedeno, vydávány společné předpisy. Postavení jednotlivých řemesel ve sdruženém cechu nemuselo být vždy rovnoprávné, mohlo být závislé na síle a počtu mistrů daného řemesla v porovnání s ostatními v cechu sdruženými.[253]

Na jednotlivá řemesla,[254] či jejich skupiny, dohlížela městská rada prostřednictvím svého zástupce, označovaného jako Obmann. Dohlížel na dodržování předpisů a byl prostředníkem mezi řemeslníky a městskou radou. Byl oprávněn k účasti na cechovních shromážděních, kde měl spolurozhodovací, případně i rozhodovací pravomoc. V interních cechovních sporech, které z nějakých důvodů nechtěli či nebyli schopni rozhodnout přísežní mistři, pak představoval první instanci a působil jako rozhodce. Podle mladších pramenů právě v jeho přítomnosti byli přijímáni nebo propouštěni učňové a spolu s přísežnými mistry zkoumal předkládané doklady způsobilosti k výkonu řemesla, hodnotil mistrovské kusy a jmenoval nové mistry. Za svou činnost byl odměňován podílem na zisku, který dostával formou pravidelného platu. V závislosti na úspěšnosti mistrů daného řemesla se tak mohlo jednat o lukrativní úřad. Prostřednictvím těchto pověřených zástupců byla městská rada schopna regulovat výrobu a do velké míry i obchod ve městě. Získala tak nejen přehled o jednotlivých dílnách a jejich produkci, ale i vliv na kvalitu prodávaných výrobků a cenovou hladinu.[255] Fungování městského dozoru nad výrobou a prodejem dokládá mimo jiné uvěznění členů rodiny Lochnerů v roce 1483 v souvislosti s prodejem špatného masa.[256]

V čele cechovní samosprávy stáli cechmistři (Zunftmeister), označovaní jako starší nebo přísežní mistři (Geschworene Meister), kteří byli každoročně voleni, obvykle v počtu dvou až čtyř. V Chebu jsou zmiňováni již v prvním dochovaném volebním rejstříku z roku 1386. Přísežní mistři odpovídali za úroveň a chod řemesla, rozhodovali o věcech týkajících se produkce včetně kvality a cen, zabývali se i finančními otázkami, hlavně problematikou dluhů. Rozsuzovali však také spory mezi členy cechu, kdy tak byly městské orgány většinou fakticky až druhou instancí, a trestali porušení cechovních pravidel. Vyjadřovali se také k proviněním proti cechovním předpisům a dbali na dodržování cti cechu i jeho členů. V případě potřeby pak městské radě sloužili i jako odborní poradci.[257] Počty přísežných mistrů, ale i dozorujících členů městské rady, byly proměnlivé a to jak pro jednotlivé cechy, tak i v čase. Obvykle se jednalo o jednoho až dva zástupce z rady a dva až čtyři přísežné mistry.[258] Výsadní postavení míval nejstarší mistr, který zpravidla přechovával klíče od cechovní truhlice, obsahující nejdůležitější cechovní dokumenty a předměty, včetně pečeti a praporu.[259]

Hlavním cechovním orgánem bylo shromáždění členů, Zuammkonfft, Zusammpott či Morgensprachen, které se scházelo obvykle čtyřikrát do roka za předsednictví zástupce městské rady a přísežných mistrů buď v cechovní hospodě, nebo v domě některého z cechovních představitelů. Jednalo se o významný moment v životě cechu, jehož průběh doprovázela řada symbolických úkonů prováděných s využitím cechovních obřadních předmětů. Na shromáždění byli přijímáni a vyřazováni učedníci, vyhlašováni tovaryši a jmenováni mistři. Byly na něm projednávány důležité záležitosti a rozhodovány závažnější spory mezi členy cechu.

Účast na shromáždění byla pro všechny členy povinná. Zvláštní organizaci uvnitř cechu, včetně vlastního shromáždění, mívali obvykle tovaryši.[260]

Nedávno se objevil názor, že v důsledku zákazu cechů se regulace řemesel v Chebu vyvinula analogicky s Norimberkem. Spočívala tak na zástupcích městské rady a na přísežných mistrech a nelze ji tak označovat jako cechovní.[261] Současně bylo konstatováno, že v případě starších nařízení, týkajících se chebských řemeslníků, pak nejde o cechovní uspořádání a cechovní řády, neboť tyto řády postrádají některé atributy cechovních řádů, jako je úprava výuky dorostu a podmínky získání mistrovství (učednická cesta, měšťanské právo, mistrovský kus). Komplexní úprava se pak, stejně jako v Norimberku, objevuje až v 16. století. Proto by mělo jít ne o cechy a cechovní řády, ale „jen“ o regulaci řemesla.[262] Pokud jde o popis stavu, je tento názor zcela jistě správný, ale na druhou stranu si je nutno uvědomit dobovou legislativní úroveň a přístup k tvorbě práva. Stejně tak jako například v případě soupisů chebských městských zákonů se nejednalo v případě starších cechovních řádů o kodifikaci celé materie, ale pouze o dílčí úpravu. Cechy si prostřednictvím předpisů vydávaných městskou radou zajišťovaly některá práva či skutečnosti, případně městská rada stejným nástrojem regulovala právě ty otázky, které ji v daném okamžiku zajímaly. Ostatní se nechávalo na tradičním obyčejovém právu, přičemž komplexnější úprava se objevuje až v 16. století.[263] Současně si je nutno uvědomit, že uvedené řemeslnické spolky byly v pramenech jako cechy kontinuálně označovány. Lze proto hovořit o proměnách struktury cechu a o vývoji regulace řemesla v jeho rámci prostřednictvím předpisů vydávaných městskou radou. V Chebu se tak, obdobně jako v jiných městech, vytvořily samosprávné řemeslnické organizace s vlastními orgány, které však podléhaly vrchnímu dozoru městské rady, vykonávanému prostřednictvím jmenovaných radních. Současně díky specifickému postavení města jako zemského hegemona tato regulace měla v mnoha ohledech celozemský dopad.[264]

Cechovní orgány představovaly platformu, jejímž prostřednictvím probíhala komunikace mezi řemeslníky a městskými správními orgány. Na straně jedné spolkové orgány, zejména přísežní mistři, zastupovaly řemeslníky a jejich zájmy vůči městské radě. Na straně druhé spolkové orgány kontrolovaly řemeslníky a jejich činnost a prováděly správní regulaci řemesel v intencích potřeb a nařízení městských správních orgánů. Jejich prostřednictvím a za dohledu zástupce městské rady pak městské orgány ovlivňovaly část městské ekonomiky, ale i život nezanedbatelné části městského obyvatelstva. Díky svému hospodářskému a z něj vyplývajícímu mocenskému významu však naopak i cechy dokázaly ovlivňovat fungování města jako celku.[265]

zpět na obsah | TOC

III.ČÁST - STYČNÉ BODY HOSPODÁŘSKÉHO, OBCHODNÍHO A SOUKROMÉHO PRÁVA

1.kapitola - Vybrané otázky odpovědnosti členů statutárních orgánů kapitálových společností za škodu způsobenou společnosti výkonem funkce[266]

Úvod

Předmětem našeho zájmu budou otázky zodpovědnosti členů statutárních orgánů kapitálových společností za škodu způsobenou společnosti výkonem funkce.

Statutární orgán je významným orgánem společnosti, který na jedné straně koná ve jméně společnosti navenek, když vstupuje do právních vztahů s jinými podnikatelskými a nepodnikatelskými subjekty, a na druhé straně mají statutární orgány významnou funkci i v konání dovnitř společnosti, nakolik organizují vnitřní život společnosti a mají důležitou řídicí funkci při činnosti společnosti.

Povinnosti statutárních orgánů jednotlivých kapitálových společností vyplývají ze zákona nebo z dohodnuté úpravy vyjádřené v společenské smlouvě nebo v zakladatelské smlouvě, případně v zakladatelské listině, ve stanovách společnosti nebo z jiných právních předpisů.

Povinnosti statutárních orgánů jsou ve všeobecné rovině upravené pro konatele společnosti s ručením omezením v § 135a odst. 1 Obchodního zákoníku a pro členy představenstva akciové společnosti v § 194 odst. 5 Obchodního zákoníku.

V případě porušení svých povinností odpovídají členové statutárních orgánů za škodu vzniklou společnosti při výkonu své působnosti. Odpovědnost statutárních orgánů za škodu způsobenou při výkonu funkce je zvláštním druhem odpovědnosti. Její právní úpravu nacházíme především v ustanovení § 135a odst. 2 až 5 Obchodního zákoníku pro konatele společnosti s ručením omezením a v § 194 odst. 6 až 9 Obchodního zákoníku pro členy představenstva akciové společnosti.

Právní úprava odpovědnosti statutárních orgánů je ve vztahu k úpravě náhrady škody podle § 373 a násl. a § 757 Obchodního zákoníku ve vztahu lex specialis k lex generalis. Tato má proto přednost před všeobecnou právní úpravou.

Vzhledem ke skutečnosti, že v praxi vznikají při posuzovaní zodpovědnosti statutárních orgánů za škodu mnohé problémy, chtěli bychom poukázat alespoň na některé z nich.

Definování pojmu odborná péče a problémy s ním spojené

Při určení povinnosti konatelů společnosti s ručením omezeným se ukládá, aby funkci vykonávali s odbornou péčí. Pro členy představenstva akciové společnosti se ukládá, aby funkci vykonávali „s náležitou péčí, která zahrnuje povinnost vykonávat ji s odbornou péčí“.[267]

Jak je patrné, za ústřední pojem odpovědnosti statutárních orgánů kapitálových obchodních společností za škodu způsobenou při výkonu funkce lze označit výraz „odborná péče“.

Obchodní zákoník používá tento pojem na několika místech,[268] přičemž ho sám nedefinuje. Jeho přesnější výklad je proto potřebné hledat v právní teorii. Nacházíme tu různé názory na daný pojem, např. „pod tímto pojmem se chápou všeobecné znalosti a zkušenosti potřebné pro výkon určité funkce, s přihlédnutím na předmět podnikání, resp. činnosti“,[269] „odbornost se vztahuje na schopnost rozhodování se znalostí věci v celé složitosti problematiky podnikání společnosti. Odbornost zahrnuje i vytvoření odpovídající informační soustavy ve společnosti v zájmu získávání všech informací relevantních ve vztahu k předmětu rozhodování“.[270]

V právní úpravě odpovědnosti statutárního orgánu akciové společnosti v českém Obchodním zákoníku je použita povinnost statutárního orgánu vykonávat svoji působnost s péčí řádného hospodáře.[271] Při výkladu pojmu péče řádného hospodáře se zdůrazňuje požadavek vyššího stupně kvality konání členů představenstva při jednání za společnost, a aby „konali jako by se starali o majetek vlastní – tedy jejich rozhodnutí musí vycházet z nejvyšší možné míry uvážlivosti a vypořádání se se všemi relevantními informacemi“.[272] Obdobně také Eliáš uvádí, že v rámci pojmu péče řádného hospodáře je třeba od statutárního orgánu požadovat vykonávání jeho činnosti na bázi profesionality, tzn. vybavenosti člověka určitými odbornými znalostmi a vědomostmi, a také klade důraz na péči výkonu, v souvislosti s kterou je nutné „vyvarovat se zbytečného nebo neodpovědného riskování, ale stejně tak i přehnané úzkostnosti“, a zároveň požaduje dodržení povinnosti loajality a mlčenlivosti.[273]

Odbornou péči můžeme tedy charakterizovat jako nejvyšší stupeň péče statutárního orgánu, který lze od něj objektivně požadovat v jeho konání za společnost. Půjde o odbornou péči, která se vyžaduje v daném odvětví, oboru i s přihlédnutím na míru poznatků v dané oblasti.[274]

Činnost statutárních orgánů zároveň musí být v souladu se zájmy společnosti a veškerých jejich společníků (akcionářů). Podmínka odborné péče a podmínka souladu se zájmy společnosti a jejich společníků (akcionářů) se musí splnit kumulativně.

Obchodní zákoník příkladným způsobem uvádí povinnosti, které mají členové statutárních orgánů při výkonu své funkce dodržovat. Patří mezi ně hlavně povinnost obstarat si a při rozhodovaní zohlednit všechny dostupné informace týkající se předmětu rozhodnutí, zachovávat mlčenlivost o důvěrných informacích a skutečnostech, jejichž prozrazení by mohlo způsobit škodu společnosti nebo ohrozit její zájmy nebo zájmy jejích společníků (akcionářů), neupřednostňovat při výkonu funkce své zájmy, zájmy některých společníků (akcionářů) nebo zájmy třetích osob před zájmy společnosti.

Problematická se někdy může jevit priorita zájmů. Podle našeho názoru mezi zájmy společnosti a zájmy společníků mají prioritu zájmy společnosti.[275]

V praxi vznikaly problémy posuzování odpovědnosti statutárních orgánů za škodu, jestliže podepsali smlouvu na dovoz náhradních dílů nebo dodávky technologického zařízení a společnosti vznikla škoda v důsledku kurzových rozdílů v čase splnění dodávky oproti ve smlouvě dohodnutým smluvním podmínkám o kupní ceně. Šlo zejména o případy, kdy se ve smlouvě nepředvídal možný kurzový rozdíl při splnění a jeho dopad na kupní cenu, nebo kdy se neuzavřela měnová doložka, která by vliv kurzových rozdílů řešila. V současném období může jít o případy obchodování se subjekty, které jsou mimo eurozónu, kde může docházet k problémům při pohybu kurzu a vzniklých kurzových rozdílů.

V soudním jednání se muselo zkoumat, zda statutární orgány při podpisu smlouvy získaly dostatečné informace o vývoji měny či při vynaložení odborné péče mohly předvídat, že může dojít k takému vývoji kurzu eura (předtím Sk) vůči zahraniční měně a zda učinily dostatečná opatření k zamezení takovéhoto vlivu kurzového rozdílu. Jedním z možných opatření k zabránění vzniku škody v souvislosti s vlivem kurzového rozdílu na kupní cenu je také pojištění, tzv. headging, což je však poměrně nákladná položka, která zvyšuje náklady na dodání zboží.

Pokud půjde o uzavření smlouvy na značný finanční objem zboží, je možné statutárním orgánům doporučit nechat si schválit znění smluvních podmínek valným shromážděním společnosti. V praxi to však bude komplikované v případech velkých akciových společností, v nichž je svolávání valného shromáždění s přihlédnutím na velký počet akcionářů obtížný a nákladný. Pravidla uzavíraní smluv se zahraničím je však možné nechat schválit při schvalování podnikatelského záměru akciové společnosti na hospodářský rok a na následující období. Plánování dodávek technologického zařízení větší finanční hodnoty je zpravidla dlouhodobější záležitostí, která se dá časově předvídat (například v souvislosti s plánovanou údržbou, přestavbou, rekonstrukcí díla nebo výstavbou nového díla).

Druhým problémem při posuzování dodržování odborné péče statutárního orgánu může být nerovná úroveň vědomostí, zkušeností a vzdělání jednotlivých členů. Například člen statutárního orgánů se základním vzděláním se nebude moci odvolávat na to, že konal s odbornou péčí, protože nevěděl a nemohl poznat důsledky rozhodnutí, ke kterému dospěli se statutárním orgánem, jenž má vysokoškolské vzdělání a zkušenosti se zahraničním obchodováním právě odkazem na svoji nižší vzdělanostní úroveň. Statutární orgán bude oproti tomu povinný při svém konání obstarat si dostupné informace a jimi se řídit při rozhodování o podmínkách uzavření smlouvy, protože jako liberační důvod na zbavení se odpovědnosti za vzniklou škodu společnosti by nebyl dostatečný poukaz na nižší stupeň vědomostí nebo vzdělání, ale jen důkaz o tom, že konal s odbornou péčí.

Odborná péče se tedy neposuzuje subjektivně s přihlédnutím na osobnostní předpoklady člena statutárního orgánu, ale s přihlédnutím na objektivní všeobecně požadovanou odbornou péči vyžadovanou při konkrétním druhu jednání.

Zajímavě se jeví i posouzení otázky, či je možné jednoznačně konstatovat, že statutární orgán konal s odbornou péčí, jestliže zabezpečil vedení předepsané evidence a účetnictví v potřebném rozsahu kvalifikovanou osobou a zda bude odpovídat za škodu, která vznikla společnosti tím, že jí finanční úřad uložil sankce, protože v účetnictví se vyskytly chyby. Je možné konstatovat, že statutární orgán se může zbavit odpovědnosti za škodu, ale nebude stačit pouhé prokázání, že zajistil předepsanou evidenci a účetnictví kvalifikovanou osobou. Bude muset zároveň prokázat, že tato osoba byla dostatečně kvalifikovaná, odborně i věcně způsobilá zajistit splnění zákonem stanovené povinnosti a pro splnění povinnosti jí vytvořil potřebné předpoklady.[276]

Odpovědnost za způsobenou škodu

Statutární orgány zodpovídají jednak za porušení povinností ze závazkového vztahu a zodpovědnost za škodu jim vzniká i porušením povinností ustanovených Obchodním zákoníkem.

Obchodní zákoník v § 135a odst. 2 příkladným výpočtem upravuje povinnost konatelů nahradit škodu v případě, že:

a)      poskytli plnění společníkům v rozporu s Obchodním zákoníkem,

b)      nabyli majetek v rozporu s ustanovením § 59a Obchodního zákoníku.

Pro členy představenstva akciové společnosti vzniká na základě ustanovení § 194 odst. 6 Obchodního zákoníku povinnost nahradit škodu, která vznikla společnosti zejména tím, že:

a)      poskytli plnění akcionářům v rozporu s Obchodním zákoníkem,

b)      nabyli majetek v rozporu s ustanovením § 59a Obchodního zákoníku,

c)      poskytli plnění v rozporu s ustanovením § 196a Obchodního zákoníku,

d)     upsali, nabyli nebo vzali do zálohy vlastní akcie nebo akcie jiné společnosti v rozporu s Obchodním zákoníkem,

e)      vydali akcie v rozporu s Obchodním zákoníkem.

Ve všeobecnosti je třeba uvést, že statutární orgán odpovídá za vzniklou škodu společnosti, jestliže konal neodborně a jestliže postupoval v rozporu s pokyny společnosti a svým nesprávným postupem způsobil společnosti škodu. Zároveň musí být splněná podmínka, že jeho konání nebylo v zájmu společnosti a všech jejich společníků (akcionářů).

Statutární orgán však odpovídá i za činnost, při které upřednostňuje své zájmy, zájmy jen některých společníků (akcionářů) nebo zájmy třetích osob před zájmy společnosti.

Odpovědnost statutárního orgánu za škodu může vzniknout z jeho činnosti nebo z jeho nečinnosti, pokud z převzatého závazku nebo z právního předpisu vyplývá povinnost konat. Taktéž může vzniknout i z konání při uzavíraní smluv, hlavně v souvislosti s převzetím nesplnitelného závazku, jestliže o tom při vzniku smlouvy věděl a mohl nebo měl předvídat, že společnosti tím může vzniknout škoda při povinnosti platit smluvní pokutu nebo úrok z opoždění.

Odpovědnost statutárního orgánu za vzniklou škodu je založená na principu objektivní odpovědnosti.

Základní podmínkou pro uplatnění nároku na náhradu škody vůči statutárnímu orgánu je prokázání nesprávnosti jeho konání, které je porušením jeho povinnosti vykonávat funkci s odbornou péčí, v důsledku čehož společnosti vznikla škoda. Vznik škody a porušení závazku nebo jiné právní povinnosti konatelem nebo členem představenstva musí být v příčinné souvislosti se vznikem škody.

Za škodu způsobenou společnosti odpovídají statutární orgány společně a nerozdílně, jestliže všichni konali při právním úkonu, jehož porušením vznikla společnosti škoda. Pokud konal jen některý ze statutárních orgánů, například při uzavíraní smlouvy, pak za vzniklou škodu zodpovídá jen sám.

Sporné otázky vznikají v soudní praxi při výkladu konání statutárního orgánu, kterým měla být způsobená škoda společnosti, a které bylo schválené valným shromážděním společnosti. Jde například o situaci, kdy statutární orgán uzavřel kupní smlouvu schválenou valným shromážděním a následně je žalován o náhradu škody, protože po jejím uzavření se některému ze společníků (akcionářů) dosáhnutá cena za předávaný majetek jeví nepřiměřeně nízká. Domníváme se, že prvořadé pro zkoumání odpovědnosti statutárního orgánu za škodu vzniklou společnosti je posouzení, zda svým konáním porušil své povinnosti vyplývající z ustanovení Obchodního zákoníku, když konal na základě usnesení valného shromáždění. V případě, že konatel společnosti konal v souladu s usnesením valného shromáždění společnosti, není mu možné vytýkat, že nekonal s odbornou péčí, zejména tehdy, jestliže přijaté usnesení valného shromáždění bylo v souladu s právními předpisy a vnitřními předpisy společnosti.

V případě, že uzavření kupní smlouvy posuzovalo také valné shromáždění společnosti a vyslovilo souhlas s jejím obsahem, dohodou o kupní ceně, jakož i s celkovými podmínkami plnění, které byly ve smlouvě upravené, domníváme se, že žalovaný statutární orgán společnosti se zbaví odpovědnosti za škodu.

Zvláštní problémy vyvolává konání statutárního orgánu při plnění usnesení valného shromáždění společnosti, které je v rozporu s právními předpisy nebo vnitřními předpisy společnosti. V případě, že statutární orgán má pochybnosti, jestli dané usnesení valného shromáždění je v souladu s právními předpisy nebo vnitřními předpisy společnosti, je možné mu doporučit, aby podal na soud žalobu o vyslovení neplatnosti usnesení valného shromáždění.

Vyslovením neplatnosti usnesení valného shromáždění soudem, které nabude právoplatnost, získá statutární orgán důvodnou argumentaci na neplnění takového usnesení z důvodu jeho rozporu s právními předpisy nebo vnitřními předpisy společnosti. Problémem však může být délka soudního konání zejména v případě rozsáhlého dokazování, nebo když po vydání prvostupňového rozsudku, dojde k odvolání proti rozsudku soudu a povinnost na plnění usnesení valného shromáždění bude splatná ještě před rozhodnutím soudu.

Statutární orgán se bude muset rozhodnout, jestli bude plnit toto usnesení valného shromáždění, o kterém se důvodně domnívá, že je v rozporu s právními předpisy nebo vnitřními předpisy společnosti. Toto usnesení i v případě jeho plnění nebo neplnění, představuje hrozbu vzniku odpovědnosti za způsobenou škodu společnosti.

V případě, že je usnesení valného shromáždění v rozporu s právními předpisy nebo vnitřními předpisy společnosti, nestačí však jen vyslovení nesouhlasu s takovým usnesením valného shromáždění, ale statutární orgán takové usnesení nesmí plnit, nakolik i kdyby vyslovil nesouhlas s takovým usnesením, ale následně by ho plnil, nemohl by se zbavit odpovědnosti za vzniklou škodu.

V soudních konáních o náhradu škody vůči statutárním orgánům se objevila podle nás nesprávná argumentace žalobce, že žalovaný je povinný podat žalobu na určení neplatnosti usnesení valného shromáždění, pokud ho z důvodu neplatnosti nechce plnit. Jestliže žalovaný v soudním konání o náhradu škody způsobené statutárním orgánem společnosti bude namítat, že neplnil usnesení valného shromáždění z důvodu jeho rozporu s právními předpisy nebo vnitřními předpisy společnosti, musí se soud touto námitkou jako předběžnou otázkou ve sporu vypořádat. Platí to bez ohledu na to, zda žalovaný napadl zvláštní žalobou na soudu neplatnost usnesení valného shromáždění či nikoli.

Konající soud však už po uplynutí lhůty na podání žaloby na vyslovení neplatnosti usnesení valného shromáždění nemůže vyslovit neplatnost usnesení valného shromáždění. Jestliže v konání zjistí, že usnesení bylo vydané v rozporu s právními předpisy nebo v rozporu s vnitřními předpisy společnosti, bude konstatovat, že statutární orgán neporušil své povinnosti, pokud neplnil takové usnesení, a vysloví, že neodpovídá za vzniklou škodu.

V soudním konání o náhradu škody se však soud nebude zaobírat otázkou řádného svolání valného shromáždění a případného porušení vnitřních předpisů společnosti při jeho svolání, ale jen otázkou, jestli přijaté usnesení je v rozporu s právními předpisy, smlouvou nebo stanovami společnosti. Nemůže tak udělat, protože pokud usnesení valného shromáždění nikdo nenapadl ve lhůtě tří měsíců, toto nabylo právoplatnosti. Jestliže usnesení valného shromáždění nebylo napadnuto žalobou o vyslovení jeho neplatnosti, samotná skutečnost, že valné shromáždění nebylo řádně svolané nebo se v pozvánce neuvedl bod programu, o kterém se hlasovalo a přijalo usnesení, nebude důvodem na vyslovení liberačního důvodu na zbavení se odpovědnosti za škodu způsobenou statutárním orgánem.

Z tohoto pohledu má rozhodování o rozporu usnesení valného shromáždění s právními předpisy nebo vnitřními předpisy společnosti jako předběžné otázce v soudním konání o náhradu škody užší rozsah, jako při rozhodovaní o neplatnosti usnesení valného shromáždění v konání. Statutární orgán se v této fázi konání nebude moct bránit neplatností usnesení valného shromáždění pro formální nedostatky při jeho svolávání a soud k této námitce nepřihlédne.[277]

Zvláštní problémy se vyskytli ve sporech o náhradu škody vůči statutárním orgánům v zahraničním obchodě při dovozu a vývozu zboží, při kterém se pro možnost plnění vyžaduje úřední povolení. Půjde o vývozní povolení, povolení tranzitu nebo povolení, která se vyžadují ke splnění závazku v místě plnění. Obdobně to platí při dovozu zboží, při kterém je předávající povinný zabezpečit dovozní povolení nebo náležitosti k proclení zboží, jestliže se to vyžaduje v místě plnění závazku.

V případě vzniku škody společnosti neobstaráním úředního povolení se proto při posuzování vynaložení odborné péče statutárního orgánu bude vycházet z toho, jestli si obstaral a zohlednil všechny dostupné informace o potřebných dokladech a povolení nezbytných k plnění závazků ze smluv na dovoz a vývoz zboží.

Povinností statutárního orgánu při uzavíraní smlouvy na dovoz nebo vývoz zboží je uzavřít takovou smlouvu, aby se v ní zakotvily povinnosti na zabezpečení úředního povolení a vázání účinnosti smlouvy s odkladným účinkem vázáným na získání tohoto povolení. Důležité je to proto, že v případě zamítnutí úředního povolení žadatelovi dochází k zániku závazku z důvodu nemožnosti plnění. Smluvní strana, která požádala neúspěšně o vydání povolení, je povinná nahradit druhé straně škodu, která byla způsobená zánikem závazku. Tato povinnost nevzniká, pokud smlouva byla uzavřená s odkládací podmínkou (§ 731 odst. 4 Obchodního zákoníku).

Statutární orgán v tomto případě bude zodpovídat za škodu, jestliže neuzavře takovou kupní smlouvu, která bude mít odkladný účinek vázaný na získání úřadního povolení a společnost ochrání před povinností nahradit škodu v důsledku nezískání úředního povolení. Posuzování odborné péče statutárního orgánu bude vycházet ze všech úkonů, které vykonal v souvislosti se získáním úředního povolení, ale zejména z toho, jak upravil vznik smluvních závazku a důsledky vzniku zodpovědnosti za škodu pro společnost v případě jeho nezískání.

Zvláštní případy posuzování odpovědnosti za škodu budou v případech uzavřených smluv, z jejichž plnění vznikne společnosti ztráta. Ne každý vznik ztráty pro společnost při obchodování nebo jiné činnosti bude podkladem pro vznik nároku na náhradu škody a podmínky jejího uplatnění vůči statutárnímu orgánu.

Při posuzování odpovědnosti statutárního orgánu půjde i o posouzení míry zdravého rizika v podnikání, jehož výsledkem může být i ztráta pro společnost a tím vznik škody. Vznik této škody zpravidla nebude důvodem k uplatňování náhrady škody vůči statutárnímu orgánu. Bude se však přitom přihlížet na skutečnost, jestli statutární orgán konal s odbornou péčí a v zájmu společnosti, jestli mohl předvídat důsledky obchodu s třetí osobou. Právě v této souvislosti bude hrát důležitou úlohu i informovanost statutárního orgánu o obchodním partnerovi. Pokud o obchodním partnerovi bylo známo, že neplnil včas svoje závazky i v minulosti, nebo je plnil s chybami, tak se bude od statutárního orgánu vyžadovat zvýšená opatrnost při uzavírání smlouvy.

Všechny tyto otázky budou důležité při posuzovaní, jestli statutární orgán konal s odbornou péčí. Prokázání odborné péče při uzavíraní smlouvy, ze které plněním nebo neplněním vznikla společnosti škoda, zbaví statutární orgán povinnosti nahradit škodu.

Závěrečné poznámky

Spory o náhradu škody vedené společností proti statutárnímu orgánu můžou být komplikované zejména při posuzování vynaložení odborné péče statutárního orgánu při konání ve jméně společnosti a při zjišťování, jestli ke škodě došlo v důsledku porušení jeho povinností. Problémy můžou vzniknout i při skutkových zjištění.

Pro vzájemný vztah mezi společností a statutárním orgánem je vhodné, aby vztahy mezi nimi byly upravené smlouvou o výkonu funkce, která může podrobněji upravit vzájemná pravidla o poskytování informací potřebných pro rozhodování statutárního orgánu, jakož i pravidla postupu statutárního orgánu při vykonávání funkce. Ve smlouvě o výkonu funkce se nemůže omezit odpovědnost statutárního orgánu, protože taková dohoda je zakázaná. V neupravených otázkách vztahu mezi společností a statutárním orgánem se vychází z přiměřeného použití ustanovení mandátní smlouvy, které se užívají i při neuzavření smlouvy o výkonu funkce statutárního orgánu.

Úprava vztahu mezi statutárním orgánem a společností musí být taková, aby neohrožovala zájmy společnosti před neoprávněným a neodborným konáním statutárního orgánu, případně zabezpečovala ochranu před záměrným konáním směrujícímu k poškození společnosti. Na druhé straně musí být přiměřená úměra mezi právy statutárních orgánů a jejich povinnostmi, aby dohodnutá pravidla nebyla neodůvodněnou hrozbou na výkon funkce. V konečném důsledku tato úprava nesmí být na překážku a ohrožovat oprávněné zájmy třetích osob.

zpět na obsah | TOC

2.kapitola - Uplatňování nároků věřitelů vůči členům statutárního orgánu[278]

1.         Úprava zodpovědnosti (člena) statutárního orgánu podle Obchodního zákoníku

Novela slovenského Obchodního zákoníku provedená zákonem č. 500/2001 Z. z. přinesla nové ustanovení § 135a, které upravuje odpovědnost jednatelů společnosti s ručením omezeným při výkonu své působnosti. V případě právní úpravy akciové společnosti novela změnila ustanovení § 194 týkající se odpovědnosti členů představenstva při výkonu své působnosti a v případě právní úpravy družstva bylo novelou zavedeno nové ustanovení § 243a, které upravuje odpovědnost členů představenstva družstva při provádění své působnosti. Porovnáním ustanovení § 135a, § 194 a § 243a Obchodního zákoníku zjistíme z větší míry totožnost ustanovení upravujících povinnosti jednatelů, členů představenstva akciové společnosti i členy představenstva družstva při výkonu jejich působnosti. Shodně jednatelé společnosti s ručením omezeným, členové představenstva akciové společnosti a také členové představenstva družstva (dále také „členové statutárního orgánu nebo statutární orgán“) odpovídají za škodu, kterou způsobili společnosti tím, že porušili své povinnosti při výkonu své působnosti, které jim vyplývají ze zákona, společenské smlouvy, stanov nebo smlouvy o výkonu funkce. V souladu s § 373 a násl. Obchodního zákoníku se na vznik odpovědnosti vyžaduje splnění kumulativní tří základních předpokladů:

1. vznik škody,

2. porušení povinnosti,

3. příčinná souvislost mezi porušením povinnosti a vznikem škody.[279]

Při určování předpokladů vzniku nároku na náhradu škody se v obchodním právu nepřihlíží k zavinění. Odpovědnost členů statutárního orgánu je z tohoto hlediska objektivní.

Důkazní břemeno o vzniku škody a příčinné souvislosti mezi porušením povinnosti a vznikem škody zatěžuje toho, kdo si vůči členovi statutárního orgánu uplatňuje nárok na náhradu škody. Nemusí se však prokázat porušení povinnosti člena statutárního orgánu. Ve sporu o náhradu škody bude na členovi statutárního orgánu, aby prokázal, že neporušil svou povinnost jednat s odbornou péčí a že v dobré víře konal v zájmu společnosti.[280] Dalším liberačním důvodem na straně člena statutárního orgánu je řízení v souladu s usnesením valné hromady, které nebylo v rozporu s právními předpisy, společenskou smlouvou nebo stanovami. Členů statutárního orgánu nezbavuje odpovědnosti, pokud jejich jednání schválila dozorčí rada.[281] Členové statutárního orgánu jsou za škodu společnosti odpovědní společně a nerozdílně, tj. solidárně.

2.    Uplatňování nároků na náhradu škody vůči členům statutárního orgánu

Nároky na náhradu škody vůči členům statutárního orgánu může uplatňovat:

- společnost,

- společníci nebo dozorčí rada ve jméně společnosti,

- věřitel společnosti.

2.1       Nároky věřitelů společnosti na náhradu škody vůči členům statutárního orgánu

Cílem tohoto příspěvku je zkoumání a zhodnocení možností věřitelů společnosti uplatnit nároky na náhradu škody vůči členům statutárního orgánu. Za účelem zjednodušení vyhodnocení ustanovení, na jejichž základě se uplatňuje takový nárok věřitele vůči společnosti s ručením omezeným, akciové společnosti a vůči družstvu (dále jen „společnost“), můžeme uvést, že u všech společností jde o shodnou úpravu, podle níž nároky společnosti na náhradu škody vůči členům statutárního orgánu může uplatnit svým jménem a na vlastní účet věřitel společnosti, pokud nemůže uspokojit svou pohledávku z majetku společnosti. Nároky věřitelů společnosti nezanikají, pokud se společnost vzdá nároků na náhradu škody nebo s nimi uzavře dohodu o narovnání. Pokud je na majetek společnosti prohlášen konkurz, nároky věřitelů společnosti vůči členům statutárního orgánu uplatňuje správce konkurzní podstaty.

Podle uvedené právní úpravy jsou věřitelé společnosti aktivně legitimováni k podání žaloby, i když jim žádná škoda jednáním či opomenutím členů statutárního orgánu nevznikla a mají pohledávku vůči společnosti, kterou nemohou uspokojit z majetku společnosti. Věřitelé si tak uplatňují nároky na náhradu škody, která vznikla někomu jinému, a to společnosti.[282] Nárok věřitelé uplatňují svým jménem a na vlastní účet. Podmínkami uplatnění nároku věřitele je:

1. existence pohledávky věřitele vůči společnosti,

2. nemožnost uspokojení uvedené pohledávky z majetku společnosti,

3. splnění základních předpokladů pro vznik odpovědnosti statutárního orgánu za výkon své působnosti vůči společnosti (viz předpoklady pro vznik odpovědnosti).

Na existenci nároků věřitelů nemá vliv, když se společnost vzdá nároků na náhradu škody nebo uzavře s členy statutárních orgánů dohodu o narovnání.

Věřitele bude v řízení o nároku na náhradu škody zatěžovat rozsáhlé důkazní břemeno. Věřitel bude muset prokazovat existenci své pohledávky vůči společnosti a skutečnost, že tuto pohledávku nemůže uspokojit z majetku společnosti. Důvodem nemožnosti uspokojení pohledávky věřitele nemusí být, aby společnost byla v konkurzu nebo restrukturalizaci, ale může jít např. i o neúspěšné uspokojení pohledávky věřitele v exekučním řízení pro nedostatek majetku.[283]

Zákon používá jen formulaci „nemožnost uspokojení pohledávky z majetku společnosti“. V komentované odborné literatuře se uvádí požadavek, aby byla nemožnost uspokojení pohledávky posuzována objektivně.[284] Na druhé straně někteří autoři požadují dokonce prokazování nedostatku majetku společnosti.[285] Z uvedené formulace podle mého názoru takový požadavek zákonodárce nevyplývá. Uvedená formulace připouští nemožnost uspokojení pohledávky věřitele z majetku společnosti ve vztahu k tomuto věřiteli, který nárok uplatňuje. Z takové formulace lze považovat za dostatečně prokázanou nemožnost uspokojení věřitelovy pohledávky z majetku společnosti, pokud by prokázal, že společnost bezdůvodně odmítla ze svého majetku hradit své finanční závazky. Jen takovéto bezdůvodné odmítnutí a tím znemožnění uspokojení pohledávky věřitele z majetku společnosti může za určitých skutkových okolností vést ke vzniku odpovědnosti statutárního orgánu za škodu společnosti.

Věřitel bude muset v řízení o nároku na náhradu škody vůči členům statutárního orgánu prokazovat splnění všech předpokladů pro vznik nároku na náhradu škody ze strany společnosti, a to prokázáním vzniku škody a příčinné souvislosti mezi vznikem škody a porušením povinnosti statutárního orgánu při výkonu funkce (porušení povinnosti statutárního orgánu, jak již bylo uvedeno, se předpokládá; je na povinném orgánu, aby prokázal existenci liberačních důvodů). Vzhledem ke skutečnosti, že věřitel jako třetí osoba nemá přístup k údajům společnosti, je více než pravděpodobné, že v době podání žaloby půjde do rizika, zda se vůbec podmínky pro vznik odpovědnosti za škodu na straně statutárního orgánu v samotném soudním řízení prokážou, a do nejistoty ohledně výsledku sporu.

Podání žaloby věřitele je omezeno kvantitativně do výše pohledávky s příslušenstvím věřitele vůči společnosti.[286] Pokud statutární orgán uhradil škodu společnosti, ať už dobrovolně nebo vynucením na základě soudního rozhodnutí, nemá věřitel právo na náhradu škody.[287] Nárok věřitele však nezaniká, jestliže se společnost vzdala nároků na náhradu škody nebo pokud uzavřela se statutárním orgánem dohodu o narovnání.

Takovou zákonnou konstrukcí zákon rozšířil odpovědnost členů statutárního orgánu v tom směru, že do výše způsobené škody společnosti odpovídají celým svým majetkem i za závazky společnosti, které nemohly být uspokojeny z jejího majetku vůči věřitelům.[288]

Jak bylo uvedeno, pro úspěšnost uplatnění nároku ze strany věřitele z majetku společnosti není rozhodující, zda je nebo není vyhlášen konkurz nebo restrukturalizace, nebo zda společnost splňuje podmínky pro prohlášení konkurzu nebo restrukturalizace. Společnost se může nacházet i v situaci, kdy splňuje podmínky pro prohlášení konkurzu a vznikla povinnost společnosti jako dlužníkovi v souladu se zákonem č. 7/2005 Sb. z. o konkurzu a restrukturalizaci (dále jen „ZoKR“) podat návrh na prohlášení konkurzu na majetek společnosti, ale statutární orgán společnosti nesplnil povinnost podat včas návrh na prohlášení konkurzu. V této souvislosti se mohla vynořit otázka kolize na straně věřitele, zda si má uplatnit nárok na náhradu škody vůči statutárnímu orgánu podle ustanovení Obchodního zákoníku nebo podle ustanovení § 11 odst. 4 ZoKR ve znění do účinnosti novely č. 348/2011 Z. z. Pro posouzení této kolize bylo především rozhodující, z porušení jaké povinnosti statutárního orgánu vznikla škoda a komu byla škoda způsobena. Pro uplatnění nároku věřitele podle ustanovení Obchodního zákoníku je podmínkou vznik škody na straně společnosti v příčinné souvislosti s porušením povinnosti statutárního orgánu. Pro uplatnění nároku věřitele podle ZoKR bylo podmínkou vznik škody na straně věřitele v příčinné souvislosti s porušením povinnosti statutárního orgánu podat včas návrh na prohlášení konkurzu.[289]

Otázku kolize uplatnění nároků na náhradu škody vůči statutárnímu orgánu podle ustanovení českého Obchodního zákoníku a podle ustanovení českého insolvenčního zákona (zákon č. 182/2006 Sb., o úpadku a způsobech jeho řešení) řešil i Nejvyšší soud České republiky v svém rozhodnutí 29 Cdo 4824/2007.[290] Nejvyšší soud ČR v odůvodnění rozhodnutí opakovaně potvrdil, že zákonné ručení člena statutárního orgánu[291] za závazky společnosti na základě § 196 odst. 6 českého Obchodního zákoníku nemůže vzniknout, pokud nebyly prokázány předpoklady jeho odpovědnosti za škodu způsobenou společnosti. V souladu se závěrem Nejvyššího soudu ČR lze zobecnit, že ustanovení § 196 odst. 6 českého Obchodního zákoníku neslouží jako právní prostředek k dosažení náhrady škody, která vznikne věřiteli v době, kdy už měla být splněna povinnost člena statutárního orgánu podat návrh na prohlášení konkurzu na majetek společnosti. Pro uvedený účel slouží jiný právní institut, a to odpovědnost člena statutárního orgánu věřitelem za škodu způsobenou porušením povinnosti podat návrh na prohlášení konkurzu.

Novela zákona o konkurzu a restrukturalizaci č. 348/ 2011 Z. z. nahradila povinnost nahradit škodu v případě porušení povinnosti ze strany člena statutárního orgánu podat včas návrh na prohlášení konkurzu, povinností člena statutárního orgánu zaplatit ve prospěch obecní podstaty zvláštní sankci, a to sumu ve výši dlužníkova základního kapitálu zapsaného v příslušném registru v čase, kdy porušil povinnost včas podat návrh na prohlášení konkurzu, nejvíc ve výši dvojnásobku minimální výše základního kapitálu obchodní společnosti ustanovené zákonem. Vycházejíce ze závěru Nejvyššího soudu ČR máme za to, že i po uvedené novele bude mít v případě porušení povinnosti člena statutárního orgánu podat včas návrh na prohlášení konkurzu přednost institut zvláštní sankce podle ustanovení § 11 ZoKR.

2.2       Uplatnění nároků věřitelů společnosti na náhradu škody vůči členům statutárního orgánu v případě úpadku

Slovenská právní úprava zákona č. 513/1991 Sb. Obchodního zákoníku obsahuje ustanovení, podle kterého v případě prohlášení konkurzu na majetek společnosti uplatňuje nároky věřitelů společnosti vůči statutárnímu orgánu správce konkurzní podstaty.

V souvislosti s tímto specifickým přechodem práv ex lege[292] uplatňování nároku z věřitele na správce konkurzní podstaty se vynořuje řada otázek. V případě, pokud již bylo zahájeno soudní řízení na návrh věřitele vůči statutárnímu orgánu, vyvstává otázka procesního nástupnictví správce konkurzní podstaty na straně věřitele jako navrhovatele. Bez ohledu na to, zda bylo nebo nebylo v době prohlášení konkurzu iniciované takové soudní řízení ze strany věřitele, zůstává otevřena otázka postavení správce konkurzní podstaty jako zástupce věřitele, jakož i otázka právního režimu takto vzniklého vztahu mezi věřitelem a správcem konkurzní podstaty, jakož i otázka, jak má správce konkurzní podstaty v případě úspěchu ve sporu naložit s pohledávkou vymožení od statutárního orgánu, nebo naopak, na koho účet půjde případný neúspěch v takovém řízení (např. náklady řízení).

Postavení správce konkurzní podstaty upravuje ZoKR. Správce má v konkurzním řízení zvláštní procesní postavení, protože není účastníkem řízení. Správce jedná jménem úpadce a na jeho účet a správce vstupuje namísto úpadce do procesních vztahů. V přerušených soudních řízeních, která se týkají majetku podléhajícímu konkurzu patřícímu úpadci a v nichž pokračuje na návrh správce, se správce stává účastníkem řízení namísto úpadce.[293]

Soudní řízení na návrh věřitele, ve kterém uplatňuje nárok na náhradu škody společnosti svým jménem a na svůj účet, není jednáním, které se týká majetku podléhajícímu konkurzu, ale je řízením, které se týká majetku statutárního orgánu. V řízení o uplatnění nároku věřitele není úpadce (společnost) účastníkem takového řízení.

Statutární orgán bude v případě úspěchu věřitele v řízení povinen uhradit věřiteli částku jeho pohledávky ze svého majetku. Vztah mezi věřitelem a statutárním orgánem je sice podmíněn vznikem škody společnosti, ale věřitel vystupuje v řízení svým jménem, na svůj účet, s cílem uspokojit svou pohledávku (to je hlavní motivace věřitele) přímo z majetku statutárního orgánu (v podstatě je to již poslední možnost na straně věřitele, jak dosáhnout případné plné uspokojení své pohledávky).

O majetek podléhající konkurzu by šlo, pokud by byl zákonný přechod formulován nikoli jako přechod nároku věřitele, ale jako přechod nároku společnosti na náhradu škody na správce konkurzní podstaty. Obchodní zákoník však vysloveně spojuje přechod nároku věřitele, a nikoli nároku společnosti na náhradu škody, na správce konkurzní podstaty. Zákonným přechodem na uplatnění nároku z věřitele na správce konkurzní podstaty ztrácí věřitel zákonné oprávnění na uplatňování svého nároku, a tím i aktivní legitimaci ve sporu.

Pokud bylo úmyslem zákonodárce ustanovením o přechodu nároku z věřitele na správce konkurzní podstaty zajistit procesní nástupnictví správce konkurzní podstaty po věřiteli společnosti, nemá podle mého názoru takové nástupnictví oporu v charakteru postavení správce konkurzní podstaty podle ZoKR (jak již bylo uvedeno dle Obchodního zákoníku, nevstupuje do řízení namísto úpadce, ani se nejedná o řízení týkající se majetku úpadce).

I v případě, kdy by byly splněny podmínky pro uplatnění nároku věřitele vůči statutárnímu orgánu, ale věřitel by si takovou svou pohledávku vůči statutárnímu orgánu do prohlášení konkurzu na majetek společnosti neuplatnil, ztrácí věřitel takovou možnost ze zákona. Ve smyslu ZoKR není správce konkurzní podstaty zástupcem věřitelů. V procesu konkurzu mají věřitelé nadřazené postavení nad správcem, protože prostřednictvím svých orgánů nebo přímo jsou oprávněni určovat správci závazné pokyny při správě a zpeněžování majetku úpadce. Nadřazené postavení věřitelů se projevuje i v možnosti věřitelů rozhodnout o výměně správce.[294]

Obchodní zákoník v rozporu s uvedeným postavením správce konkurzní podstaty ve vztahu k věřitelům staví správce konkurzní podstaty do pozice „zástupce“ věřitele v řízení o náhradu škody vůči společnosti. Obchodní zákoník výslovně uvádí, že v případě prohlášení konkurzu uplatňuje nároky věřitelů správce konkurzní podstaty. Protože ZoKR takový vztah mezi věřitelem a správcem konkurzní podstaty neupravuje, vzniká otázka právního režimu, který mezi věřitelem a správcem konkurzní podstaty vznikne. ZoKR sice počítá s „nadřazeností“ věřitele vůči správci konkurzní podstaty, avšak pouze pro účely konkurzního řízení a ve vztahu k plnění si povinností správce konkurzní podstaty v průběhu konkurzu a zpeněžování majetku úpadce. Vycházíme-li z toho, že v řízení uplatňoval věřitel nárok svým jménem a na svůj účet a správce konkurzní podstaty pokračuje po prohlášení konkurzu v uplatňování nároku věřitele, je nemožné podřadit tento vztah mezi věřitelem a správcem konkurzní podstaty pod režim ZoKR, protože tento zákon s takovým vztahem dle Obchodního zákoníku ani nepočítá. Vzhledem k postavení věřitele v řízení (svým jménem a na svůj účet) by měl správce pro zachování uvedeného postavení věřitele vystupovat v zastoupení věřitele a na jeho účet. Z pohledu hmotného práva se pak řízení správce jeví jako řízení mandatáře, pokud jde o uspokojení pohledávky věřitele. Současná zákonná formulace uplatnění nároku věřitele v případě prohlášení konkurzu správcem konkurzní podstaty podle mého názoru navádí k tomu, že správce konkurzní podstaty by měl jako mandatář po skončení takového sporu vydat kladný výsledek věřiteli, případně opačně negativní výsledek takového sporu by měl jít také na účet věřitele. Takové podřazování vztahu věřitel – správce konkurzní podstaty pod mandátní smlouvu by zároveň dávalo věřiteli možnost „kontroly“ nad činností správce, protože jinak mu taková „kontrola“, resp. odpovědnost správce konkurzní podstaty za jeho úkony v takovém řízení ze ZoKR nevyplývá.

Dá se předpokládat, že cílem zákonodárce bylo, aby se kladný výsledek takového sporu dostal do konkurzní podstaty, i když nejde o řízení týkající se majetku společnosti (úpadce) podle ustanovení ZoKR, ale majetku statutárního orgánu z titulu jeho odpovědnosti. Je to jen předpoklad, protože důvodová zpráva k novele č. 500/2001 Sb. z. neposkytuje k tomuto ustanovení žádné vysvětlení. Pravděpodobně se zákonodárce snažil vyloučit situaci, kdy by si zároveň správce konkurzní podstaty v řízení podle § 47 odst. 3 ZoKR uplatňoval za úpadce (společnost) nárok z odpovědnosti vůči členovi statutárního orgánu úpadce (společnosti) a zároveň by si věřitel svým jménem a na svůj účet uplatňoval v jiném řízení vůči členovi statutárního orgánu úpadce (společnosti) nárok na náhradu škody ve výši své pohledávky.

Taková snaha zákonodárce však neguje význam úpravy možnosti věřitele domáhat se vůči členovi statutárního orgánu náhrady škody ve výši své pohledávky. Je více než pravděpodobné, že pokud nemůže věřitel uspokojit svou pohledávku z majetku společnosti, bude už jen otázkou času, kdy nastane některý z předpokladů pro vznik úpadku společnosti. Pokud si věřitel zváží tíhu důkazního břemene a náklady takového soudního řízení a skutečnost, že prohlášením konkurzu ztratí svou aktivní legitimaci v takovém sporu, není na straně věřitele zájem na podání návrhu vůči statutárnímu orgánu. Byly by to na straně věřitele „vyhozené“ peníze z hlediska nedobytnosti jeho práva.

3. Porovnání slovenské a české úpravy uplatňování nároku věřitele

Český zákon č. 513/1991 Sb. Obchodní zákoník (dále jen „český OBCHZ“ nebo „OBCHZ“) obsahuje možnost třetí osoby domáhat se svého nároku vůči členům představenstva akciové společnosti v ustanovení § 194 odst. 6. V případě jednatelů společnosti s ručením omezeným je možnost uplatnění takového nároku upravena odkazem v § 135 odst. 2 OBCHZ na úpravu § 194 odst. 6 OBCHZ, stejně je tato úprava řešena při představenstvu družstva přes odkaz ustanovení § 243 odst. 8 OBCHZ na úpravu § 194 odst. 6 OBCHZ.

Česká právní úprava na rozdíl od slovenské právní úpravy zakotvuje nepřímou odpovědnost statutárního orgánu jako ručení za závazky společnosti.[295]

Podmínkou vzniku ručení jsou:

- vznik škody společnosti v příčinné souvislosti s porušením povinnosti statutárního orgánu,

- škodu statutární orgán neuhradil,

- nemožnost věřitele dosáhnout uspokojení pohledávky z majetku společnosti z důvodu její platební neschopnosti nebo z důvodu, že zastavila platby.

Rozsah ručení je omezen rozsahem povinnosti statutárního orgánu na náhradu škody.

Tak jako podle slovenské právní úpravy je i podle české úpravy nezbytné prokázat naplnění předpokladů pro odpovědnost statutárního orgánu za škodu způsobenou společnosti. Bez prokázání těchto předpokladů nemůže na základě § 194 odst. 6 OBCHZ ručení vzniknout.[296]

Český OBCHZ na rozdíl od slovenské právní úpravy obsahuje určité zmírnění odpovědnosti statutárních orgánů v § 66c úpravou ručení za splnění povinnosti k náhradě škody. Ručí ten, kdo pomocí svého vlivu ve společnosti úmyslně ovlivní osobu, která je statutárním orgánem nebo jeho členem, jednat tak, že způsobí škodu společnosti nebo jejím společníkům, přičemž škoda vznikne v souvislosti s řízením. Vždy musí jít o vliv ve společnosti, ne o vliv na osoby, které jednaly ke škodě společnosti, nezávislý na vlivu ve společnosti.[297]

Česká právní úprava neobsahuje rozporované ustanovení o přechodu nároků věřitelů společnosti na správce konkurzní podstaty v případě prohlášení konkurzu. Naopak přímo obsahuje předpoklad pro uplatnění nároků věřitelů z titulu ručení statutárního orgánu, a to jeden z důvodů pro prohlášení konkurzu, kterým je platební neschopnost.

Na základě porovnání české a slovenské úpravy můžeme dospět k závěru, že slovenský zákonodárce měl zájem formulovat přímou odpovědnost statutárního orgánu vůči věřitelům v případě porušení povinnosti statutárního orgánu a vzniku škody společnosti. V takovém případě pak část slovenského ustanovení, které upravuje postoupení práva věřitele na uplatnění nároků na správce konkurzní podstaty, působí s ohledem na argumenty výše uvedené zmatečně a původní snaha o úpravu přímé odpovědnosti statutárního orgánu ztrácí svůj význam.

zpět na obsah | TOC

3.kapitola - Oddlužení – veřejnoprávní zásah do soukromého práva?

Statistika podaných insolvenčních návrhů

Oddlužení nachází svůj předobraz v prvních pokusech angloamerické právní úpravy umožnit dlužníkům zbavit se dluhů a začít nový ekonomický život.[298] Návrh na povolení oddlužení by měl být poslední variantou řešení finančních potíží dlužníka.[299] Od začátku roku 2008 u nás soudy vyhověly více než deseti tisícům návrhů na povolení oddlužení. Tento nárůst byl způsoben díky zadlužení fyzických osob zejména spotřebitelskými úvěry, jakož i nárůstem exekučních řízení vedených proti těmto osobám. Celkový počet podaných návrhů na povolení oddlužení za měsíc únor 2011 vzrostl proti únoru 2010 o 95%. Podle údajů České národní banky se dluhy českých domácností u bank a finančních institucí za loňský rok zvýšily o 72,96 miliardy korun na celkových 1,06 bilionu korun. V souvislosti s tím vzrostl i počet nesplácených úvěrů, a to z 3,79% v prosinci 2009 na 5,03% na konci roku 2010.[300] Tento stav je zapříčiněn důsledky finanční krize a vyšší informovaností dlužníků o možnosti radikálního řešení jejich neutěšené ekonomické situace. V současné době poskytuje dlužníkům bezplatnou pomoc několik občanských poraden a sdružení, která jim vyplní návrh na povolení oddlužení. Tuto službu také poskytují advokáti či jiné fyzické a právnické osoby, ovšem za určitou úplatu pohybující se v rozmezí od několika tisíc korun a výše.[301]

Mnozí dlužníci by se v dané situaci neocitli, pokud by dokázali účinně hájit svá práva. V tomto směru lze vysledovat, že úroveň právního vědomí občanů je stále na nízké úrovni, stejně jako schopnost propočtu výhodnosti nabízených úvěrů. Domnívám se, že výuka na základních a středních školách v tomto směru pokulhává. Jestliže v soukromém právu platí základní zásada „bdělým náležejí práva“, pak by se občané měli aktivně zajímat o to, za jakých podmínek je úvěr nabízen, a nestávat se obětí marketingového trhu.

Zákon č. 145/2010 Sb., o spotřebitelském úvěru a o změně některých zákonů

Od 1. ledna 2011 je účinný nový zákon č. 145/2010 Sb., o spotřebitelském úvěru a o změně některých zákonů. Tento zákon je výsledkem transpozice směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/48/ES ES ze dne 23. dubna 2008 o smlouvách o spotřebitelském úvěru a o zrušení směrnice Rady 87/102/EHS do českého právního řádu. Na jeho základě došlo ke zlepšení právního postavení spotřebitelů, a to zejména formou možnosti odstoupení od úvěrové smlouvy do 14 dnů i bez udání důvodu, právem předčasně splatit úvěr či vyšší mírou informační povinnosti poskytovatele úvěrů před vlastním uzavřením smlouvy.

Pojem oddlužení dle insolvenčního zákona

Dnem 1. 1. 2008 nastala účinnost zákona č. 182/2006 Sb., o úpadku a způsobech jeho řešení, ve znění pozdějších předpisů. Tento zákon umožňuje nepodnikajícím fyzickým a právnickým osobám podat návrh na oddlužení.[302]

Návrh na povolení oddlužení musí dlužník podat spolu s insolvenčním návrhem. Často se stává, že insolvenční návrh podá věřitel dlužníka. Nejčastěji jde o zajištěného věřitele na základě zástavního práva váznoucího na nemovitosti dlužníka, který je v prodlení s úhradou svých splátek na základě smlouvy o úvěru. V tom případě může dlužník podat návrh na povolení oddlužení nejpozději do 30 dnů od doručení insolvenčního návrhu věřitele k jeho rukám. O tomto právu musí být dlužník při doručení insolvenčního návrhu poučen, avšak mnoho dlužníků tuto informaci přehlédne. Pak se často stává, že soud rozhodne o řešení úpadku formou nepatrného konkursu.[303]

Insolvenční rejstřík

Ministerstvo spravedlnosti ČR vede veřejně přístupný insolvenční rejstřík jako systém veřejné správy. V tomto rejstříku se nachází seznam dlužníků, insolvenčních správců a insolvenční spisy zvlášť pro každého dlužníka. Insolvenční soud zveřejňuje v insolvenčním rejstříku chronologickou posloupností rozhodnutí soudu vydaná v insolvenčním řízení, v incidenčních sporech i všechna další podání vkládaná do soudního spisu. Jsou zde oddíly A – obsahující přehled řízení do úpadku, oddíl B – řízení po úpadku, oddíl C – incidenční spory, oddíl D – ostatní a oddíl P – přihlášky. Všechny dokumenty jsou přístupné v obrazové podobě. Návrh na povolení oddlužení musí obsahovat přílohy ve formě přehledu příjmů dlužníka za poslední tři roky, seznam majetku, označení vyživovaných osob či přehled závazků. Soud dále zjišťuje, zda podáním návrhu na povolení oddlužení dlužník nesleduje nepoctivý záměr, a proto vyžaduje výpis z rejstříku trestů. I když jde o soukromé informace, zde jsou veřejně přístupné pro každého, což některým dlužníkům může vadit. Na tuto situaci pamatuje § 422 insolvenčního zákona, kdy na žádost dlužníka může insolvenční soud rozhodnout, že některé z osobních údajů fyzické osoby obsažené v podání, nebudou v insolvenčním rejstříku veřejně přístupné. Tyto údaje pak soud znepřístupní, a to po pěti letech od nabytí právní moci rozhodnutí, jímž bylo insolvenční řízení skončeno. Každý dlužník tedy musí počítat s tím, že se kdokoli z jeho blízkých či známých dozví soukromé informace ohledně jeho příjmů, pohledávek a skutečnosti, že požádal o oddlužení.

Návrh na povolení oddlužení

Návrh na povolení oddlužení je nutné podat na formuláři bezplatně přístupném na webových stránkách Ministerstva spravedlnosti ČR v části nazvané insolvenční rejstřík. Kromě uvedení jména a příjmení dlužníka, jeho bydliště či data narození, musí návrh na povolení oddlužení obsahovat také údaje o očekávaných příjmech dlužníka v následujících pěti letech, dále údaje o příjmech dlužníka za poslední tři roky a návrh způsobu oddlužení. Také je možné do návrhu uvést, že dlužník tento návrh nevznáší. K návrhu na povolení oddlužení dále dlužník připojuje seznam majetku včetně jeho pořizovací ceny a odhad obvyklé ceny ke dni jeho pořízení. K tomu dlužník přikládá seznam závazků, jakož i listiny dokládající údaje o příjmech dlužníka za poslední tři roky. Nelze opomenout povinnost nechat podepsat návrh i dlužníkovým manželem s tím, že s povolením oddlužení souhlasí, jestliže jím bude například dotčen majetek spadající do společného jmění manželů. Takový podpis manžela musí být úředně ověřen. Někteří z dlužníků si zpracovávají sami návrh na povolení oddlužení. Pak dochází k tomu, že návrhy bývají neúplné a dlužník je není schopen samostatně doplnit ani na základě výzvy a poučení soudu v určené lhůtě. Proto bývá návrh na povolení oddlužení insolvenčním soudem odmítnut. Dlužníci se pak díky této zkušenosti pokusí podat nový insolvenční návrh prostřednictvím odborné pomoci občanské poradny či advokáta, který už bývá úspěšný. Zde je na místě dlužníka poučit o tom, že pokud vezme zpět návrh na povolení oddlužení, nelze jej podat opětovně. A jestliže soud zjistí, že dlužník nesplňuje podmínky pro povolení oddlužení, rozhoduje současně o způsobu řešení úpadku dlužníka.[304]

Rozhodnutí o návrhu na povolení oddlužení

Oddlužení je realizováno nejčastěji plněním splátkového kalendáře. Dlužník je povinen po dobu pěti let měsíčně splácet nezajištěným věřitelům ze svých příjmů částku ve stejném rozsahu, v jakém z nich mohou být při výkonu rozhodnutí nebo při exekuci uspokojeny přednostní pohledávky.[305] Tuto částku rozvrhne za dlužníka insolvenční správce mezi nezajištěné věřitele podle poměru jejich pohledávek způsobem určeným v rozhodnutí insolvenčního soudu o schválení oddlužení.

Zajištění věřitelé se uspokojí jen z výtěžku zpeněžení zajištění. Pokud bude insolvenční správce realizovat zpeněžení majetku dlužníka mimo dražbu, musí v této věci postupovat v souladu s pokyny zajištěného věřitele, tak aby byla vybrána nejvýhodnější nabídka. Většina těchto věřitelů preferuje prodej nemovitostí a věcí movitých zájemcům, včetně přímého oslovení již známých zájemců, a dále formou inzerce trvající alespoň dva měsíce. Pokud jde o charakter inzerce, trvají na zveřejnění nabídky na známých realitních serverech. Poté si dále vyhrazují právo posouzení došlých nabídek a právo odmítnout všechny došlé nabídky.[306] Pokud insolvenční správce hodlá využít služeb realitní kanceláře, nesmí smluvená odměna přesáhnout obvyklou provizi na realitním trhu a zajištěný věřitel si vyhrazuje právo předběžného schválení podmínek zprostředkovatelské smlouvy. Také je stanovena minimální prodejní cena nemovitých věcí. V případě, že by se nemovitosti nepodařilo prodat za takto stanovenou cenu, lze tuto cenu snižovat jen se souhlasem zajištěného věřitele. Insolvenční správce po zjištění stanoviska zajištěného věřitele podává soudu žádost o souhlas s prodejem majetku dlužníka mimo dražbu.[307]

Jestliže insolvenční návrh a návrh na povolení oddlužení splňuje všechny zákonem dané náležitosti, vydává krajský soud usnesení. V něm rozhodne o tom, že se zjišťuje úpadek dlužníka a povoluje se řešení úpadku oddlužením. Dále soud ustanovuje insolvenčního správce a sdělí, že účinky tohoto rozhodnutí o úpadku nastávají okamžikem jeho zveřejnění v insolvenčním rejstříku. Kromě toho jsou vyzváni věřitelé, kteří dosud nepřihlásili své pohledávky, aby tak ve lhůtě třiceti dní učinili. Soud poučí věřitele o tom, že k přihláškám podaným později soud nepřihlíží, a tyto přihlášky nebudou v insolvenčním řízení uspokojeny. Věřitele soud vyzve, aby neprodleně sdělili insolvenčnímu správci, jaká zajišťovací práva uplatní na dlužníkových věcech, právech, pohledávkách nebo jiných majetkových právech. Jestliže tak věřitel neučiní, má se za to, že právo na uspokojení přihlašované pohledávky ze zajištění v insolvenčním řízení uplatněno nebylo. V dalším z výroků usnesení soud nařizuje přezkumné jednání a svolává schůzi věřitelů, která se koná ihned po skončení přezkumného jednání. Soud uloží insolvenčnímu správci, aby předložil soudu zpracovaný seznam přihlášených pohledávek, aby došlo k jeho zveřejnění soudem nejpozději tři dny před přezkumným jednáním. Odvolání lze podat pouze proti výroku soudu, kterým došlo k ustanovení insolvenčního správce, a to do patnácti dnů ode dne doručení usnesení. V odvolání lze však namítat jen to, že ustanovený insolvenční správce není nepodjatý nebo nesplňuje podmínky pro své ustanovení.[308] Insolvenční správce musí být také pro výkon své činnosti pojištěn.[309]

Insolvenční správce může soud požádat, aby mu vyplatil zálohu na náklady insolvenčního řízení složenou ze strany dlužníka. Odměna a náhrada hotových výdajů insolvenčního správce se uspokojují z majetkové podstaty, a pokud k tomu nestačí, tak ze zálohy na náklady insolvenčního řízení.[310] Záloha je vyúčtována insolvenčním správcem za hotové výdaje, které správci vznikly v době od ustanovení do funkce do doby, kdy od dlužníka dostává pravidelné měsíční paušální částky na jeho odměnu a hotové výdaje. Proti rozhodnutí soudu o vydání zálohy na náklady insolvenčního řízení není odvolání přípustné.[311]

Přezkum pohledávek věřitelů insolvenčním správcem

Jakmile je insolvenční správce ustanoven do funkce, zašle soudu písemnou formou kontakt na svou osobu a informuje soud o tom, že uzavřel smlouvu o pojištění odpovědnosti za škodu, která by mohla vzniknout v souvislosti s výkonem jeho funkce.[312] Poté již započne přezkoumávat přihlášky pohledávek insolvenčních věřitelů, neboť mezi vydáním usnesení o úpadku dlužníka a schůzí věřitelů, zbývá jen krátká doba na přezkoumání přihlášek. Pokud byl například insolvenční správce ustanoven soudem do funkce dne 21.8.2010, začne běžet věřitelům třicetidenní lhůta k podání přihlášek, přičemž přezkumné jednání soud nařídí na den 1.10.2010.[313] Jestliže věřitel podal žalobu proti dlužníkovi na plnění, bude přihlašovat i tuto pohledávku. Dále se přihláškou uplatňují vykonatelné pohledávky, jakož i pohledávky vymáhané v rámci exekučního řízení nebo výkonu rozhodnutí. Přihlásit lze i pohledávku vázanou na podmínku nebo pohledávku nesplatnou. Zatímco dříve věřitelé přihlašovali pohledávky mnohdy neuvážlivým způsobem, což ztěžovalo práci konkursního správce při přezkoumání pohledávek, dnes je situace zcela opačná. Věřitelé si musí dobře předem promyslet, jakou pohledávku přihlásí. Insolvenční zákon totiž stanoví, že pokud bude po přezkoumání pohledávka zjištěná tak, že skutečná výše přihlášené pohledávky činí méně než 50 % přihlášené částky, k přihlášené pohledávce se nepřihlíží ani v rozsahu, ve kterém byla zjištěna. Takovému věřiteli insolvenční soud uloží, aby ve prospěch majetkové podstaty zaplatil částku, o kterou přihlášená pohledávka převýšila rozsah, ve kterém byla zjištěna. A to je pro věřitele pádný důvod k tomu, aby řádně zvažovali, jakou pohledávku opravdu přihlásí.

Aby mohl insolvenční správce řádně přezkoumat přihlášené pohledávky, nezbytně k tomu potřebuje součinnost dlužníka. Proto neprodleně žádá dlužníka dopisem, aby jej kontaktoval a předložil seznam všech účtů zřízených u peněžních ústavů, seznam veškerého majetku, včetně vybavení domácnosti a pohledávek, výpis z katastru nemovitostí ve vlastnictví dlužníka, mzdový výměr a kopii pracovní smlouvy, pokud je dlužník zaměstnán. Jestliže dlužník na výzvu insolvenčního správce nereaguje, lze upozornit dlužníka na ustanovení trestního zákoníku a povinnost poskytovat součinnost insolvenčnímu správci.[314] V rámci vlastního přezkumu pohledávek věřitelů insolvenční správce sestavuje seznam přihlášených pohledávek, v němž uvede u každého věřitele přihlášenou částku pohledávky, zda je zajištěná či nezajištěná, vykonatelná nebo nevykonatelná, zda ji správce uznává či popírá včetně důvodu popření.[315] Ke každé přihlášené pohledávce připojuje v rámci tohoto seznamu dlužník své stanovisko, zda ji uznává či popírá.

Soupis majetkové podstaty

Insolvenční správce písemně kontaktuje za účelem zjištění majetku dlužníka Ministerstvo vnitra ČR, odbor centrálních informačních systémů se žádostí o výdej údajů z centrálního registru silničních vozidel. Dále obesílá všechny bankovní ústavy se žádostí o sdělení, zda je u nich veden bankovní účet dlužníka včetně uvedení zůstatku na účtu. Kromě toho insolvenční správce zasílá žádost Českému úřadu zeměměřickému a katastrálnímu o vyhledání vlastnických a jiných právních vztahů zadaného dlužníka. A v poslední řadě je dotazován Centrální depozitář cenných papírů a.s. za účelem zjištění evidence cenných papírů dlužníka. Insolvenční správce realizuje návštěvu dlužníka v místě jeho bydliště, aby provedl soupis jeho majetku. Při soupisu věcí dlužníka je každá věc dokumentována fotograficky, přičemž poté ji insolvenční správce oceňuje.[316] Insolvenční správce se často setkává s tím, že nachází dlužníka v jeho bydlišti, které svým vybavením neodpovídá výši spotřebitelských úvěrů, které dlužník čerpal. S ohledem na soudem poskytnutý čas (od ustanovení insolvenčního správce do funkce až po den konání přezkumného jednání) a výši složené zálohy na insolvenční řízení ze strany dlužníka, nemá insolvenční správce mnoho možností hlouběji pátrat po majetku dlužníka. Stává se tedy pravidlem, že jsou do majetkové podstaty sepisovány movité věci tvořící zařízení domácnosti dlužníka, jejichž stáří přesahuje deset let, tudíž jejich cena je mizivá. Při provádění soupisu movitých věcí není v obydlí dlužníka vždy příznivá atmosféra, neboť v případě podání insolvenčního návrhu věřitelem, neposkytuje dlužník součinnost příliš vstřícně. Zajisté je vhodné realizovat soupis věcí za přítomnosti další osoby pro případ pozdějších výhrad dlužníka k realizaci soupisu majetkové podstaty. Někteří dlužníci však pojali ustanovení insolvenčního správce tak, že jde o osobu práva znalou, která jim byla soudem určena k řešení všech jejich právních problémů. Krajské soudy k tomu také přispívají, neboť na přezkumném jednání se soud dlužníka dotazuje na příčiny jeho zadlužení. A pokud dlužník uvede, že mu nebylo před lety vyplaceno odškodnění za pracovní úraz, stalo se, že soud vyzval insolvenčního správce k poskytnutí bezplatné právní pomoci dlužníkovi v této věci za účelem zajištění výplaty odškodnění. Podle mého názoru není insolvenční správce povinen takovou bezplatnou součinnost dlužníkovi poskytovat a navíc na vyřízení takových záležitostí už nemá ani personální kapacitu.

Přezkumné jednání insolvenčního soudu a schůze věřitelů

Účast insolvenčního správce i dlužníka je na přezkumném jednání soudu povinná. Předvolání na jednání zasílá soud insolvenčnímu správci a do vlastních rukou dlužníkovi. Pokud je insolvenční správce ustanoven pro více insolvenčních řízení, a není výjimkou, že jich řeší současně i několik desítek, může u něj nastat kolize účasti na přezkumném jednání soudu. Zde je však jeho účast povinná a mnoho insolvenčních správců tuto situaci řešilo substitučním zmocněním svého zaměstnance. Dosud takové zastoupení soudci akceptovali, nicméně jim bylo doporučeno, aby vyžadovali osobní přítomnost insolvenčního správce z důvodu, že by poté kdokoli z účastníků insolvenčního řízení mohl namítnout neplatnost přezkumného jednání pro neúčast insolvenčního správce.

Ustanovení § 399 odst. 2 insolvenčního zákona ukládalo dlužníkovi, kterému bylo povoleno oddlužení, povinnost zúčastnit se schůze věřitelů a zodpovědět jejich dotazy; s neomluvenou neúčastí dlužníka zákon spojoval sankci v podobě nastoupení účinků fikce zpětvzetí návrhu. V důsledku uplatnění takové fikce ztrácel dlužník možnost řešit úpadek oddlužením a byl na něj prohlášen konkurs. Nálezem pléna Ústavního soudu ČR ze dne 27. 7. 2010 vyhlášeného pod č. 260/2010 Sb. bylo zrušeno částečně ustanovení § 399 v odstavci 2 části věty druhé za středníkem zákona č. 182/2006 Sb., o úpadku a způsobech jeho řešení (insolvenční zákon).[317] Ústavní soud zdůraznil, že fikce zpětvzetí návrhu na oddlužení je z ústavněprávního hlediska neakceptovatelná, protože nejde jen o procesní úkon, kterým účastník disponuje řízením, ale má zejména hmotněprávní důsledky pro dlužníka i věřitele ve formě následného prohlášení konkursu.

Na přezkumném jednání je čten seznam pohledávek, při kterém se dlužník a insolvenční správce vyjadřují k pravosti, výši a pořadí přihlášených pohledávek. Kromě dlužníka a insolvenčního správce se tohoto jednání účastní i konkursní věřitelé, jejichž přihlášky pohledávek jsou přezkoumávány. Popírat pohledávky může insolvenční správce a dlužník. Pokud došlo na jednání soudu k popření pohledávky, upravuje poté insolvenční správce seznam přihlášených pohledávek a zasílá jej soudu za účelem zveřejnění v insolvenčním rejstříku.

Nálezem pléna Ústavního soudu ČR ze dne 1. července 2010, sp. zn. Pl. ÚS 14/10, vyhlášeného pod č. 241/2010 Sb. bylo zrušeno s účinností od 31. března 2011 ustanovení § 192 odst. 1 zákona č. 182/2006 Sb., o úpadku a způsobech jeho řešení (insolvenční zákon), ve znění pozdějších předpisů.[318] Podle navrhovatelů ústavní stížnosti bylo vyloučení přihlášených věřitelů z výkonu práva na popření pohledávky jiného věřitele protiústavní, protože případné nepopření pohledávek jiných věřitelů ze strany insolvenčního správce představuje zkrácení uspokojení jiných přihlášených věřitelů. Ústavní soud ČR ústavní stížnosti vyhověl a dnem 31. 3. 2011 zrušil napadané ustanovení insolvenčního zákona.[319] Ministerstvo spravedlnosti ČR již připravilo novelu insolvenčního zákona. Věřitelé budou moci popírat pohledávky na formuláři. Popření pohledávky věřitelem však nebude mít vliv na výkon hlasovacího práva věřitele, jehož pohledávka byla popřena.[320] Přihlášený věřitel, který popřel pohledávku, je povinen složit do 15 dnů po skončení přezkumného jednání o popřené pohledávce u insolvenčního soudu jistotu na náklady řízení incidenčního sporu ve výši 10 000 Kč. Nebylo-li v době konání přezkumného jednání o popřené pohledávce ještě rozhodnuto o způsobu řešení úpadku, neskončí tato lhůta dříve než uplynutím 10 dnů od rozhodnutí o způsobu řešení úpadku. Insolvenční soud může uložit přihlášenému věřiteli, který popřel pohledávku, aby v incidenčním sporu složil i jistotu k zajištění náhrady škody nebo jiné újmy, která by vznikla věřiteli popřené pohledávky nedůvodným popřením pohledávky. Učiní tak jen na návrh věřitele popřené pohledávky, který doloží, že mu vznik takové škody nebo jiné újmy zjevně hrozí. Jestliže však podle dosavadních výsledků insolvenčního řízení lze očekávat, že popření pohledávky bude důvodné, insolvenční soud návrh věřitele popřené pohledávky na složení této jistoty zamítne. [321]

O způsobu oddlužení hlasují na schůzi věřitelů jen nezajištění věřitelé, přičemž svůj souhlas se způsobem oddlužení není věřitel oprávněn měnit. Jestliže se schůze věřitelů nezúčastní žádný z přihlášených věřitelů, rozhodne o způsobu oddlužení soud podle obsahu soudního spisu, výši měsíčního příjmu dlužníka a soupisu majetkové podstaty. Soud poté vydá usnesení o schválení oddlužení, kterým schválí oddlužení dlužníka. Převážná většina oddlužení je schvalována formou plnění splátkového kalendáře. Dlužník je povinen z příjmů, které získá po schválení oddlužení, platit prostřednictvím insolvenčního správce nezajištěným věřitelům měsíčně částku, která svým rozsahem odpovídá částce, kterou mohou být při výkonu rozhodnutí nebo při exekuci uspokojeny přednostní pohledávky, a to každému podle poměru jejich pohledávek.[322] Platba musí být provedena ke každému 15. dni v měsíci po dobu pěti let. Dlužník je kromě toho povinen ve stejné lhůtě platit insolvenčnímu správci jeho odměnu[323] a hotové náklady případně ještě navýšené o daň z přidané hodnoty.[324] I když dlužník platí zálohu na náklady insolvenčního řízení, pohybuje se její výše běžně kolem 4.000 Kč, a rozhodně nepokrývá prvotní náklady kanceláře insolvenčního správce.

Ve výroku usnesení o schválení oddlužení soud uloží plátci mzdy, aby po doručení rozhodnutí prováděl ze mzdy dlužníka stanovené srážky odpovídající částce, kterou mohou být při výkonu rozhodnutí uspokojeny přednostní pohledávky a nevyplácel sražené částky dlužníkovi, ale na účet insolvenčního správce. Kromě toho soud uloží přihlášeným věřitelům, aby do deseti dnů od zveřejnění usnesení v insolvenčním rejstříku sdělili insolvenčnímu správci čísla svých bankovních účtů, na které bude dlužník prostřednictvím insolvenčního správce vyplácet částky v souladu se splátkovým kalendářem. V poslední řadě soud uloží insolvenčnímu správci, aby si z částky, která bude dlužníkovi sražena ze mzdy či jiného příjmu, a která bude zaslaná insolvenčnímu správci, vyplatil za každý započatý kalendářní měsíc trvání účinků schválení oddlužení plněním splátkového kalendáře každý měsíc odměnu a ze zbývající částky pak realizoval výplatu srážek nezajištěným věřitelům ve stanoveném procentním poměru. Další povinností insolvenčního správce je podávat soudu v pravidelných intervalech tří měsíců zprávy o plnění oddlužení ze strany dlužníka.

Při oddlužení plněním splátkového kalendáře zasílá insolvenční správce soudu písemnou zprávu, jejíž součástí je tabulka s přehledem plnění finančních částek na oddlužení jednotlivým věřitelům na jejich bankovní účty. Částky rozdělované každý měsíc mezi věřitele závisí na dosahovaných příjmech dlužníka v daném kalendářním měsíci, dále na změně osobních poměrů dlužníka a také právních předpisech upravujících výši životního minima pro jednotlivce a výši normativních nákladů na bydlení.

Odvolání proti usnesení o schválení oddlužení může podat za určitých podmínek věřitel nebo dlužník. Účinky schválení oddlužení nastávají okamžikem zveřejnění rozhodnutí o schválení oddlužení v insolvenčním rejstříku. Po dobu trvání účinků schválení oddlužení plněním splátkového kalendáře je dlužník povinen dodržet zákonem stanovené povinnosti dle § 412 insolvenčního zákona. [325]

Splnění oddlužení

Jakmile dlužník splní splátkový kalendář, soud vydá usnesení o splnění oddlužení, čímž insolvenční řízení skončí.[326] Soud také rozhodne o odměně insolvenčního správce a jeho nákladech na základě jeho konečné zprávy, v níž vyúčtuje svou odměnu. Dlužník je dále na základě usnesení soudu osvobozen od placení pohledávek zahrnutých do oddlužení ve výši převyšující rozsah stanoveného oddlužení. Zákon stanoví, že tak učiní jen na návrh dlužníka. Toto osvobození se vztahuje i na pohledávky věřitelů, kteří nepodali přihlášku do insolvenčního řízení. Nevztahuje se však na majetkové sankce uložené dlužníkovi v trestním řízení pro úmyslný trestný čin či úmyslně způsobenou škodu.

Závěrem je třeba říci, že oddlužení je v praxi využívaným institutem, který dřívější zákon o konkursu a vyrovnání neznal. Dlužník sice po stanovenou dobu musí plnit řadu povinností a žít střídmým životem, nicméně tato varianta je lepším řešením než exekuční řízení, která by dlužníkův majetek a jeho příjmy dlouhodobě postihovalo. Z hlediska hospodářské politiky státu je takové oddlužení občanů přínosnější, protože neschopnost splácet závazky vede často k páchání trestné činnosti a snížení celkové životní úrovně celé rodiny dlužníka. Je otázkou, zda je celý proces oddlužení dostatečným ponaučením pro dlužníka i celou jeho rodinu, která s ním sdílí společnou domácnost. To ukáže budoucnost.

zpět na obsah | TOC

4.kapitola - Zefektivnění poskytování soudní ochrany ve sporech z obchodněprávních vztahů

Jeden ze základních předpokladů fungování a s tím spojený neustálý další rozvoj obchodního styku, jak mezinárodního, tak i tuzemského, je co možná nejvyšší míra právní jistoty pro všechny zúčastněné. Vedle vytvoření hmotněprávních pravidel je k tomu zapotřebí především připravenost vhodných mechanismů řešení sporů, prostřednictvím kterých je poskytována pomoc při porušení práva některou ze stran, a kterými se dojde ke smírnému urovnání konfliktů zpravidla závazným a prosaditelným rozhodnutím.

Zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů, je základním předpisem upravujícím řízení před soudy v civilních věcech. Již od doby svého vzniku se tento předpis potýkal s častými novelizacemi, přičemž do dnešního dne jejich počet již dávno přesáhl číslovku 100. Některé novely provedené po roce 1990, zejména zákonem č. 519/1991 Sb., kterým se mění a doplňuje občanský soudní řád a notářský řád, zákonem č. 30/2000 Sb., kterým se mění zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů, a některé další zákony, a zákonem č. 7/2009 Sb., kterým se mění zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů, a dalšími souvisejícími zákony zavedly prvky, které se pozitivně projevily v soudní praxi, např. koncentrace řízení, posílení procesní odpovědnosti účastníku řízení za výsledek řízení, změna pojetí manudukční (poučovací) povinnosti soudu, omezení opravných prostředků dozorového charakteru. Tyto prvky jsou v moderním civilním procesu nezbytné a jejich potlačení za minulého režimu, ideologicky odůvodněné, bylo třeba postupně napravit. Kromě těchto změn, které lze hodnotit jako kladný přínos pro občanské soudní řízení, byly zaváděny moderní prvky civilního procesu, které reagují na pokračující globalizaci a vývoj společnosti, např. elektronizace justice, nová koncepce doručování s prioritním doručováním do datových schránek a další či různé způsoby ADR (alternative dispute resolution).

Jedním z moderních prvků civilního procesu, které zcela bezpochyby přispěly ke zrychlení soudního řízení a zefektivnění poskytování soudní ochrany je tzv. koncentrace řízení známá jiným právním řádům, např. německému či rakouskému Zivilprozessordnung (ZPO). Koncentrace řízení obecně slouží ke zrychlení a zefektivnění poskytování soudní ochrany, neboť na jejím základě je stanoven časový úsek v řízení sporném, kterým končí pro účastníky řízení možnost navrhovat nové důkazy a tvrdit nové skutečnosti. Neučiní-li tak, pak tato jejich nečinnost má pro ně negativní následky. Účastníci řízení tak nesou procesní odpovědnost za výsledek svého sporu. Civilní proces byl od vydání občanského soudního řádu v roce 1963 ovládán zásadou jednotnosti řízení, tedy zásadou arbitrárního pořádku. V prvním i druhém stupni řízení bylo možno bez omezení kdykoliv uvádět nové skutečnosti, tvrzení a důkazy a soud k nim vždy musel přihlédnout. Takovéto pojetí sice vyhovuje požadavkům na co nejúplnější zjištění objektivní pravdy, má však i své nevýhody. Účastníci řízení totiž nejsou nuceni své návrhy během řízení uplatňovat včas, což může vést k protahování řízení (nepochybně toho může být účastníky i zneužíváno). Proto byly zákonem č. 30/2000 Sb. (tzv. velkou novelou o. s. ř.) pro civilní řízení sporné zavedeny některé prvky koncentrace, např. skutečnosti a důkazy musely být uplatněny v řízení před soudem prvního stupně, odvolací soud k novým tvrzením a důkazům (až na výjimky) nemohl přihlížet.(tzv. systém neúplné apelace) Tato novela účinná od 1. 1. 2001 zásadním způsobem posílila odpovědnost účastníků za průběh řízení a zakotvila nové koncentrační instituty, jež jsou známé i jiným právním řádům a slouží ke zrychlení a zefektivnění řízení. Tyto zásadní změny se však z pohledu maximálního zefektivnění řízení jako dostačující neukázaly. Byla tedy přijata další novela o. s. ř., zákon č. 7/2009 Sb. (tzv. souhrnná novela o.s.ř.), která dosavadní koncentrační principy ve sporném řízení zpřísnila a položila tak větší požadavky na účastníky řízení, aby o svůj spor řádně pečovali. Koncentrace řízení navozuje totiž skutkový a důkazní „stopstav“ k určitému okamžiku řízení, přičemž po souhrnné novele o.s.ř. neumožnila ani soudci, aby na základě vlastní úvahy tento zákonný následek až na některé výjimky překlenul. Proto byla přijata poslední novela o.s.ř., zákon č. 404/2012 Sb., která umožňuje za účelem úplněji zjištěného skutkového stavu soudci za pomoci poučovací povinnosti soudu podle § 118a odst. 1 – 3 o.s.ř. tento nedostatek překlenout.

S koncentrací souvisí i další moderní prvek kontinentálního civilního procesu, kterým je již zmíněná manudukční (poučovací povinnost) soudu.[327] Je prostředkem komunikace mezi soudem a účastníky, odrazem jejich odpovědnosti za výsledek řízení. Ač se pojetí poučovací povinnosti od roku 1989 podstatně změnilo, neboť stát přestal plnit roli ochranitele v civilním procesu a bylo zavedeno obecné pravidlo v § 5 o.s.ř., podle kterého soud poučuje toliko o procesních právech a povinnostech. Poučovací povinnost není sice v současné době primárním objektem novelizačních snah zákonodárce, ale je chápána jako nástroj, kterým se má vyvažovat skutečnost, že se zpřísňují pravidla pro účastníky řízení, např. již výše zmíněná koncentrace řízení. Začíná tak v podstatě sloužit k tomu, aby se účastník mohl ve stále složitějším řízení orientovat. A tak, ačkoliv se na počátku vývoje nového pojetí civilního procesu zdálo, že v důsledku uplatňování zásady projednací a zásady kontradiktornosti bude význam poučovací povinnosti klesat, opak je dnes realitou.

Dalším důležitým prvkem moderního civilního procesu je elektronizace justice. Občané oprávněně očekávají, že soudy budou rozhodovat rychle a efektivně. Proto je třeba zvyšovat výkonnost justice, ovšem při zachování počtu zaměstnanců. Je tedy zřejmé, že reforma a rozvoj českého soudnictví se nemohou obejít bez jeho elektronizace. Jednoduché a opakující se postupy musí být zajišťovány prostřednictvím elektronizace. Od 1. října 2007 začaly fungovat první části systému elektronického a internetového soudnictví. Byl tak zaveden tzv. elektronický platební rozkaz, možnost doručovat do tzv. datových schránek zřízených na základě zákona č. 300/2008 Sb., o elektronických úkonech a autorizovaného konverzi dokumentů, tzv. systém InfoSoud, tedy přehled o průběhu soudních řízení a úkonech v nich prováděných, dále tzv. InfoJednání, tedy informace o probíhajících jednáních nebo elektronická podatelna. Vyjma těchto instrumentů v rámci elektronizace justice jsou pozvolna uváděny do praxe i tzv. elektronické spisy. V současné době se používá pro řízení o vydání elektronického platebního rozkazu. Z procesního pohledu je elektronický spis postaven na roveň spisu listinnému. Vede-li se ve věci elektronický spis a soud vyhotovuje listinné stejnopisy rozhodnutí a jiné písemnosti soudu prostřednictvím provozovatele poštovních služeb, předá je soud v elektronické podobě tomuto provozovateli, který v souladu s uzavřenou smlouvou vyhotoví jejich listinnou podobu a doručí je; autorizovanou konverzi přitom provozovatel poštovních služeb neprovádí. Předávání a vyhotovování se provádí automatizovaným způsobem, který vylučuje lidský zásah nad míru nezbytně nutnou (§ 28c zákona č. 37/1992 Sb., o jednacím řádu pro okresní a krajské soudy. Nicméně je nutné dodat, že i když v budoucnu dojde k rozsáhlejšímu využívání elektronických spisů, nebude nikdy možné spisy v listinné podobě zcela odstranit a to především kvůli nemožnosti konverze některých dokumentů, např. těch, kde bude nutné zkoumat jejich pravost.

S elektronizací justice souvisí již zmíněná nová koncepce doručování s prioritním doručováním do datových schránek. Datová schránka je elektronické úložiště, které je určeno k doručování orgány veřejné moci, provádění úkonů vůči orgánům veřejné moci, a dodávání dokumentů fyzických osob, podnikajících fyzických osob a právnických osob. Datové schránky zřizuje a spravuje Ministerstvo vnitra. Ze zákona musí být datová schránka zřízena orgánům veřejné moci, notářům, soudním exekutorům, advokátům, daňovým poradcům a insolvenčním správcům. Datová schránka musí být rovněž zřízena ze zákona právnické osobě zřízené zákonem, právnické osobě zapsané v obchodním rejstříku a organizační složce podniku zahraniční právnické osoby zapsané v obchodním rejstříku. Ostatním fyzickým a právnickým osobám může být datová schránka zřízena na základě jejich žádosti. Adresou pro doručování při doručování veřejnou datovou sítí je primárně identifikátor datové schránky, která je evidována v seznamu datových schránek vedeném Ministerstvem vnitra. Dokumenty doručované účastníkům či jejich zástupcům soud odesílá v elektronické podobě do datové schránky adresáta. Listina, která byla dodána do datové schránky, je adresátu doručena okamžikem, kdy se do datové sítě přihlásí osoba, která má přístupová práva k listinám. V případě, že se do datové schránky nepřihlásí žádná k tomu oprávněná osoba, považuje se listina za doručenou uplynutím 10. dne od dodání listiny do datové schránky. To však neplatí v případech, kdy je vyloučeno náhradní doručení. Průkazem doručení je oznámení Ministerstva vnitra soudu o doručení listiny adresátu opatřené jeho uznávanou elektronickou značkou.

Neméně důležitým moderním prvkem civilního procesu je omezování opravných prostředků dozorového charakteru, např. prosazením tzv. nenárokového dovolání oproti předchozím třem případům objektivní přípustnosti dovolání. (§ 237 o.s.ř. před novelou č. 404/2012 Sb. a po této novele o.s.ř.) Na základě doporučení Rady Evropy č. R (84) 5 o principech civilního procesu navrhnutých ke zlepšení fungování justice a dále doporučení č. R (95) 5 týkající se zavádění a zlepšování funkčních odvolacích systémů a řízení v civilních a obchodních věcech, kterými se inspiroval po roce 1989 český zákonodárce, došlo při nahrazování původní stížnosti pro porušení zákona dovoláním k upuštění od uvažované koncepce dovolání jako řádného opravného prostředku (po vzoru Kleinova civilního řádu soudního) a jeho zařazení mezi opravné prostředky mimořádné. Zároveň došlo k omezení přípustnosti odvolání proti některým rozhodnutím. Dalším moderním prvkem civilního procesu v rámci systému opravných prostředků je potlačení kasačního principu při rozhodování o opravných prostředcích pro to, aby se zabránilo zbytečnému ping-pongu mezi soudem prvního a druhého stupně a to především v případě rozhodování Nejvyššího soudu o podaných dovoláních, které je po novele č. 404/2012 Sb. založeno na revizním opravném systému. Nicméně i v případě rozhodování v režimu neúplné apelace došlo k posílení možnosti odvolacího soudu provádět dokazování a k omezení možnosti kasace rozhodnutí soudu prvního stupně v případech, kdy nedošlo k tak závažným vadám řízení, které by nemohly být zhojeny v řízení před soudem II. stupně.

Dalším moderním prvkem civilního procesu, který má zefektivnit poskytování soudní ochrany, je zavádění pomocných mechanismů při zavádění alternativních způsobů řešení sporů (tzv. ADR), jako např. mediace. V rámci EU je výsledkem snah v oblasti mediace směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/52/ES ze dne 21. května 2008, o některých aspektech mediace v občanských a obchodních věcech, která byla implementována do našeho právního řádu zákonem č. 202/2012 Sb., o mediaci a změně některých zákonů, který zavedl mediaci prováděnou tzv. zapsanými mediátory. Takto zavedená mediace se promítla do současné úpravy civilního procesu v několika rovinách. Zřejmě nejdůležitějším dopadem do oblasti civilního procesu je zavedení mediace nařízené soudem. Tato obecná úprava nařízené mediace nahradila dosavadní úpravu umožňující soudu pouze ve věcech péče o nezletilé uložit účastníkům účast na mimosoudním smírčím nebo mediačním jednání. Takováto podoba úpravy nařizované mediace se jevila jako nevyhovující především pro nejasnost pojmů mimosoudní smírčí či mediační jednání. Nově formulované ustanovení § 100 odst. 3 o.s.ř. tak poskytuje soudům účinný nástroj ke zkrácení soudního řízení a k vyřešení sporu ke spokojenosti obou stran konfliktu, který jim umožní nařídit tzv. první setkání se zapsaným mediátorem v rozsahu třech hodin a to nejen ve věcech péče o nezletilé, jak tomu bylo před přijetím zákona o mediaci, ale ve všech věcech vyplývajících ze soukromoprávních vztahů. V souvislosti s tímto staronovým oprávněným byla stanovena nepřípustnost odvolání proti usnesení, kterým bylo první setkání s mediátorem nařízeno.[328] Odměna mediátora podle zákona o mediaci za první setkání s mediátorem nařízené soudem podle § 100 odst. 3 o.s.ř. tvoří náklady řízení.[329] Výši této odměny, nedohodnou-li se účastníci řízení s mediátorem jinak, stanovuje vyhláška Ministerstva spravedlnosti 277/2012 Sb. o zkouškách a odměně mediátora tak, že za každou započatou hodinu přísluší mediátorovi částka ve výši 400 Kč včetně DPH.[330] Mediátorovu odměnu za nařízené první setkání (i v přípravném jednání) platí strany rovným dílem, za účastníka osvobozeného od soudních od soudních poplatků platí stát.[331] Protože je odměna za první setkání součást nákladů řízení, může v konečném důsledku tuto odměnu nahradit druhému z účastníků ten účastník řízení, který bude ve věci neúspěšný ve smyslu §142 odst. 1 o.s.ř. Ustanovení § 150 o.s.ř. přitom bylo doplněno o možnost soudu výjimečně nepřiznat náhradu nákladů řízení, jestliže se účastník bez vážného důvodu nepodrobí prvnímu setkání s mediátorem, které soud nařídil.[332] Další motivací účastníkům řízení k využití mediace je skutečnost pekuniárního charakteru, kdy účastníkům řízení je garantováno vrácení 80 % zaplaceného soudního poplatku v případě uzavření smíru před rozhodnutím soudu ve věci samé.[333] Nesporně jednou z největších výhod této formy ADR je skutečnost, že se po dobu prováděné mediace staví promlčecí a prekluzivní lhůty.

Dalším neméně důležitým moderním prvkem civilního procesu je oddělení řízení sporného od nesporného. Věcné důvody rozdílnosti řízení sporného a nesporného vychází z právní teorie. Sporné řízení je ovládáno především zásadou dispoziční a projednací, zato nesporná a jiná zvláštní řízení jsou ovládána především zásadou oficiality a zásadou vyhledávací, což se projevuje v mnoha rozdílnostech, které se s dosavadním společenským vývojem po roce 1989 stále více prohlubují.

Již za první republiky byla právní úprava soudního řízení sporného a nesporného oddělena. Sporné řízení upravoval zákon č. 113/1895 ř. z., o soudním řízení v občanských rozepřích právních, a nesporné řízení bylo upraveno dvěma kodexy. Jednotlivá nesporná řízení, jakož i jejich hmotněprávní aspekty, upravoval tzv. nesporný patent č. 208/1854 ř. z. a procesní stránku nesporných řízení upravoval komplexně zákon č. 100/1931 Sb., o základních ustanoveních soudního řízení nesporného.

Současné občanské soudní řízení nalézací je stále, i přes značný počet novel, poznamenáno koncepcí jednotného procesu. Tato jednotná koncepce byla založena na socialistické ideologii, která spočívá v tom, že stát může prostřednictvím procesu před civilními soudy zasahovat do soukromoprávních vztahů. Právě z důvodu státní ingerence do soukromoprávních vztahů byl proces nalézání práva koncipován jednotně a platily v něm všechny procesní zásady stejně, nerozlišovalo se tedy sporné a nesporné řízení. Vedoucí zásada, která byla v řízení o nalézání práva aplikována, byla zásada materiální pravdy. Tato zásada měla převážně ideologickou funkci, jejím prostřednictvím mohl stát odůvodnit svoji intervenci do řízení, jehož předmětem byly soukromoprávní vztahy.

Nejočekávanější změnou v této oblasti je nabytí účinnosti zcela nového zákona o zvláštních řízeních soudních, zákona č. 292/2013 Sb. Zákon o zvláštních řízeních soudních přitom reaguje na komplexní rekodifikaci soukromého práva na území České republiky, která byla dokončena vyhlášením občanského zákoníku, zákona o obchodních korporacích a zákona o mezinárodním právu soukromém ve Sbírce zákonů České republiky. Nový zákon o zvláštních řízeních soudních přitom obsahuje taxativní výčet všech nesporných a jiných zvláštních řízení a úpravu jejich zvláštností oproti řízení spornému, které bude upraveno v občanském soudním řádu. Zákon nabude účinnosti shodně s novým občanským zákoníkem 1. 1. 2014.

Na nový zákon o zvláštních řízeních soudních přitom navazuje novela občanského soudního řádu, zákon č. 293/2013 Sb., která reaguje nejen na přijetí nového zákona o zvláštních řízeních soudních, když ruší všechna ustanovení, která bude nově upravovat zákon o zvláštních řízeních soudních, ale i na nový občanský zákoník. Nově tak občanský soudní řád bude upravovat pouze řízení sporná a nový zákon o zvláštních řízeních soudních nesporná a jiná zvláštní řízení. Tato novela v neposlední řadě reaguje i na věcné a terminologické změny, které přináší nový občanský zákoník. Jedná se například o následující věcné změny: právní postavení svěřenského fondu, umožnění nápomoci při rozhodování, a to i v průběhu občanského soudního řízení, úprava navazující na ochranu držby podle nového občanského zákoníku. Mezi terminologické změny patří: změna způsobilosti mít práva a povinnosti na právní osobnost, změna způsobilosti vlastními úkony nabývat práv a brát na sebe povinnosti na svéprávnost či změna pojmu podnik na obchodní závod.

I po těchto připravovaných novelách občanského soudního řádu však nadále zůstanou stranou některé další moderní instituty, které jsou jiným právním řádům známé a které by v konečném důsledku zcela bezpochyby směřovaly k zefektivnění poskytování soudní ochrany. Jedná se např. o tzv. kolektivní neboli hromadnou žalobu. Takovou žalobou, kterou podá fyzická nebo právnická osoba, je s právními účinky reprezentován i neorganizovaný neurčitý okruh osob, které se ocitly ve srovnatelné právní situaci. Kolektivní žaloba má svůj původ v americkém právu. S ohledem na kontinentální typ právní kultury je skupinová žaloba v evropských právních řádech přijímána s nejrůznějšími výhradami. V evropském pojetí se skupinovou žalobou rozumí žaloba, která je podávána v zájmu většího počtu osob majících stejné nároky, avšak tyto osoby nejsou přímo účastníky řízení. Z tohoto rozhodnutí mohou mít dotčené osoby následně prospěch, ačkoliv nebyli účastníky původního řízení. Americkému pojetí hromadné žaloby se nejvíce přibližuje švédský právní řád. Definici hromadné žaloby uvádí přímo zákon spolu s jejími třemi druhy. Zákon rozeznává žalobu soukromou, spolkovou a veřejnou. Obdobu hromadných žalob přináší i francouzský právní řád, ve kterém se lze domáhat nároku tímto typem žaloby v právu pracovním a správním.[334]

V ČR není doposud tento procesněprávní nástroj upraven vyjma překážky litispendence v případě zdržovacího či odstraňovacího nároku uplatněného jedním poškozeným ve vztahu k žalobě jiného poškozeného ve věcech týkajících se nekalosoutěžního jednání, ochrany práv spotřebitelů, přeměn obchodních společností, náhrady škody nebo dorovnání výše protiplnění podle zákona o nabídkách nebo přezkoumání protiplnění při výkupu účastnických cenných papírů a dále ve věcech stanovených zvláštními právními předpisy. Tohoto institutu by bylo možné využít především v souvislosti s rozsudkem německého Spolkového soudního dvora sp.zn. XI ZR 388/10, který byl vyhlášen 7.6.2011 a kterým prohlásil tento soudu za nezákonný poplatek za vedení úvěrového účtu a smluvní ujednání o něm za neplatné. V tomto rozhodnutí německý soud především konstatoval, že „úvěrový účet banky zřizují jen ve svůj prospěch, a to za účelem účetním a lepší evidence dluhu klienta. Klient žádný úvěrový účet nepotřebuje, klient si půjčuje peníze a ví, že má peníze pravidelně bance splácet. Splácet by čistě teoreticky mohli všichni klienti banky jen na jeden účet banky pod svým variabilním symbolem. Že banka ke každému úvěru vede i jeden účet, činí tak jen ve svém zájmu, aby mohla dluh, nikoliv účet, lépe spravovat. Německý soud tedy konstatoval, že vedení úvěrového účtu je jen v zájmu banky, a proto by bance za toto neměla náležet odměna, tedy poplatek klientů.“ Ač Spolkový soudní dvůr vycházel z německé právní úpravy, konkrétně z ustanovení § 307 německého občanského zákoníku (dále jen „BGB“) a nemělo by tak takové rozhodnutí být závazné v pro české banky, je nutné konstatovat, že ustanovení § 307 BGB se však v německém občanském zákoníku objevilo z důvodu implementace směrnice Rady 93/13/EHS, o nepřiměřených podmínkách ve spotřebitelských smlouvách, která je závazná i pro Českou republiku. Z tohoto důvodu už se chystá několik desítek tisíc klientů bank uplatnit svá práva na vrácení nezákonně účtovaného poplatku za vedení úvěrového účtu soudní cestou. Pokud by opravdu mělo dojít k tomu, že by se všichni občané, kterým tuzemské banky vedou úvěrové účty a účtují poplatek za vedení úvěrového účtu, obrátili na soud s žádostí o navrácení poplatku za vedení úvěrového účtu, mělo by to fatální důsledky pro českou justici, neboť by o každém případu muselo být rozhodováno zvlášť. Určitým východiskem by byla možnost sdružit se a vytvořit spotřebitelské uskupení, které by pak mělo větší šanci na prosazení svých práv, což by bylo i ekonomicky výhodnější. Způsobem, jak by bylo možné uplatňovat tato práva společně, by bylo právě podání tzv. kolektivní žaloby, pokud by tento institut byl zakotven v zákoně. Kolektivní žaloba by se tak mohla stát účinným právním prostředkem nejen pro potřeby ochrany spotřebitelů.

Za další moderní institut civilního procesu bylo možné považovat tzv. advokátní přímus neboli povinné zastoupení advokátem. Není pochyb o tom, že procesní řešení právních konfliktů vyžaduje profesionální přístup stejně jako jiná vysoce odborná činnost. Zajištění profesionality v procesu se přitom bez povinného zastoupení advokátem neobejde. Již civilní řád soudní, zákon č. 113/1895 ř. z., o soudním řízení v občanských rozepřích právních znal povinné zastoupení advokátem. Tehdejší § 27 civilního řádu soudního ve znění do 31.1.1949 stanovil, že před sborovými soudy první stolice, před samosoudci, kteří jsou povoláni u těchto sborových soudů k výkonu soudní pravomoci, a přede všemi soudy vyšší stolice se musí dáti strany zastupovati advokáty (proces advokátský).

Toto pravidlo se nevztahovalo na řízení první stolice ve věcech manželských, na první rok, a pokud zákon tento nic jiného neustanovil, také ne na ty procesní úkony, které se konaly před soudcem dožádaným nebo soudcem, jenž dostal příkaz, před přednostou soudu nebo předsedou senátu. Právo finanční prokuratury k zastupování přitom zůstalo nedotčeno i v těch případech, v nichž bylo nařízeno, aby strany byly zastoupeny advokáty (Ve znění cís. nař. č. 118/14 ř. z.). Ve sporných věcech, které se týkaly předmětu o hodnotě vyšší než 500 zlatých a konaly se v místě, kde sídlili alespoň dva advokáti, bylo zastoupení advokátem taktéž povinné. Advokátům, notářům, osobám způsobilým k výkonu soudcovské funkce a osobám zaměstnaným u soudu bylo povoleno zastupovat v právním sporu sama sebe za podmínky, že nebyli potrestáni disciplinárním trestem výmazu ze seznamu advokátů, sesazením z úřadu, přeložením na odpočinek nebo propuštěním ze služby. V takovém případě jim musel být při požadavku povinného zastoupení advokát ustanoven.

Současná politická neprůchodnost takového řešení zejména z důvodů zvýšených nároků na státní rozpočet nelze považovat za dostatečný argument proti znovuzavedení povinného zastoupení advokátem v civilním řízení ve vymezeném rozsahu.[335] Věcná správnost takového řešení nemůže být zpochybňována momentálními politickou situací.

Dalším moderním institutem přispívajícím k zajištění co možná nejvyšší míry právní jistoty vymahatelnosti exekučních titulů je tzv. předběžná vykonatelnost rozsudků. Vykonatelnost rozsudků, které ukládají povinnost k plnění, nastává zpravidla uplynutím tzv. pariční lhůty, neboli lhůta k dobrovolnému plnění. Někdy však nastane vykonatelnost dříve. V takovém případě hovoříme o tzv. předběžné vykonatelnosti. Předběžná vykonatelnost nastává v některých případech přímo ze zákona, např. u rozsudku ukládajících povinnost k plnění výživného nebo pracovní odměny za podmínek stanovených zákonem (tzv. obligatorní předběžná vykonatelnost § 162 odst. 1 OSŘ) a nebo ji může soud vyslovit na návrh účastníka, pokud by mu jinak hrozilo nebezpečí těžko nahraditelné újmy. (tzv. fakultativní předběžná vykonatelnost § 162 odst. 2 OSŘ) Lhůta k plnění v případě rozsudku předběžně vykonatelných běží od doručení rozsudku povinnému účastníkovi a v okamžiku, kdy uplyne, je rozhodnutí vykonatelné, a to i přes to, že rozsudek ještě nemusel nabýt právní moci. Předběžná vykonatelnost nepochybně slouží k rychlejšímu vymožení pohledávek věřitelů, neboť není nutné vyčkávat na právní moc rozsudku ukládajícího povinnost k plnění, ale je možné ihned přistoupit k exekuci či soudnímu vymáhání.

V jiných právních řádech je předběžná vykonatelnost u rozsudku na rozdíl od českého právního řádu běžná, např. v německém právním řádu (§ 708 ZPO). V případě nuceného výkonu rozsudku předběžně vykonatelného však připouští německý právní řád stanovení povinnosti složit jistotu pro krytí případné škody, která by mohla vzniknout výkonem rozhodnutí v době, kdy rozhodnutí doposud nenabylo právní moci a bylo následně v odvolacím řízení zrušeno (§ 709 ZPO).

Konečně jedním z posledních prvků moderního kontinentálního civilního procesu je prohlášení o pravdivosti žalobních tvrzení známé např. švýcarskému právnímu řádu. Švýcarský právní řád dokonce umožňuje trestně postihovat nepravdivá tvrzení uvedená v žalobě, kterým se žalobce dovolává svého domnělého práva u soudu. Tento institut by jistě přispěl k odbřemenění soudů od případů, kdy se žalobce domáhá zjevně neoprávněného nároku s odkazem na neúplná či nepravdivá tvrzení, a přispěl k hospodárnosti řízení v těch případech, kdy je nárok žalobcův opodstatněný. Skutečnost, že žalobce v žalobě uvádí nepravdivá tvrzení, může vyplývat z nejrůznějších důvodů. Tím nejčastějším je zastrašení žalovaného či útok na něj, který ho má přimět k nějakému jednání, dále kverulantství ze strany žalobce, či šikana žalovaného, ale někdy může souviset dokonce i s trestnou činností samotného žalobce.

Sám evropský civilní proces upravuje tuto nezbytnou náležitost návrhu na zahájení řízení v řízení o vydání evropského platebního rozkazu upravené nařízením Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1896/2006. Kromě standardních náležitostí žaloby je specifickou náležitostí návrhu také doplňující prohlášení o poskytnutí pravdivých údajů podle jeho nejlepšího vědomí a svědomí, a dále že si je vědom toho, že jakékoli úmyslné nepravdivé prohlášení by mohlo vést k odpovídajícím sankcím podle právních předpisů členského státu původu (čl. 7 odst. 3 nařízení o EPR).

Závěr

Dne 1.1.2014 nabydou účinnosti podstatné legislativní změny v civilním procesu souvisejícím jednak s novou hmotněprávní úpravou, jednak s připravovaným kodexem zvláštních soudních řízení a v neposlední řadě se zaváděním dalších moderních prvků civilního procesu, které jsou známé mnoha zahraničním úpravám a které vedou v zahraničí k zefektivnění poskytování soudní ochrany a odbřemenění soudů. Prvky moderního kontinentálního civilního procesu významným způsobem poznamenávají charakter a pojetí civilního procesu na mnoho let dopředu. Totéž lze říci o soudní praxi, která může mít na změnu v pojímání civilního procesu rovněž nezanedbatelný vliv.

Nicméně novely, kterými byly a jsou tyto moderní prvky do sporného civilního procesu zaváděny, jsou natolik četné a nepřehledné, že znesnadňují orientaci nejenom právně neznalým osobám, ale i erudovaným právníkům. Civilní proces se stává natolik složitým, že mnohdy i po poučení soudem o nutnosti splnění nějaké procesní povinnosti zůstává účastníkům řízení nejasné, jaké všechny důsledky nesplnění této povinnosti, k jejímuž splnění je soud vyzval, bude mít a kromě toho vede i ke značnému formalismu civilního řízení před soudy, a to především před soudy nalézacími. Navíc obsahuje občanský soudní řád i instituty a ustanovení, které v praxi mohou přinášet aplikační a praktické problémy. To má pak v konečném důsledku vliv na vymahatelnost práv, která může být kvůli tomu zeslabena. I když kvalita interpretační a aplikační praxe jistě hraje důležitou roli, nelze zakrývat, že velkou řadu potíží vyvolává samotná právní úprava.

Navíc pojetí civilního procesu v občanském soudním řádu je poplatno době, v níž byl vydán. Z tohoto důvodu se jeví jako nejvhodnější přijmout zcela nový občanský soudní řád, který bude přizpůsoben současným společenských, politických i hospodářským poměrům a bude reagovat i na rekodifikaci hmotného práva, především s ohledem na nový občanský zákoník, který nabude účinnosti 1.1.2014. Nicméně tato vize zůstává zatím stále v nedohlednu. Současná legislativa se ubírá směrem dosavadním, tedy částečnými novelizacemi občanského soudního řádu.[336]

Nově vytvořený kodex by mohl odstranit množství chyb, nepřehledností a nesystematičností, které vznikaly v průběhu let novelizacemi občanského soudního řádu. Současně by tento kodex již nadále nebyl poznamenán dobou a společenskými podmínkami, ve kterých vznikal občanský soudní řád. Je nepochybné, že nový kodex by přispěl k dokončení rekodifikace soukromého práva jako celku v širším slova smyslu. Avšak je třeba si uvědomit, že takovouto změnu není možné uspíšit a učinit bez široké diskuze se všemi dotčenými subjekty a orgány. Navíc v situaci, kdy soudy, právníci i účastníci právních vztahů budou muset od 1. 1. 2014 uzpůsobovat a do praxe uvádět novou hmotněprávní úpravu, přispěla by úplně nová úprava procesního předpisu k daleko větší nestabilitě a nepředvídatelnosti. Nicméně nezbývá doufat, že i v budoucnu bude přijat zcela nový kodex sporného řízení a tím bude splacen porevoluční dluh novodobému demokratickému právnímu řádu.

zpět na obsah | TOC

5.kapitola - Typy rozhodčích nálezů

Rozhodčí řízení je významným a často používaným způsobem alternativního řešení sporu mezi stranami, zejména mezi podnikateli. V rámci rozhodčího řízení vydává rozhodčí senát rozhodnutí, které nazýváme rozhodčí nález.

Mezinárodní rozhodčí praxe rozlišuje a vydává několik druhů rozhodčích nálezů. Rozhodčí nález je nástroj pro rozhodnutí rozhodčího senátu, a to jak pro rozhodnutí prozatímní nebo finální určující práva stran sporu. Rozhodčí nález se může týkat právních nebo faktických rozdílů mezi stranami, interpretaci smluvních ujednání nebo určení příslušných práv a povinností stran dle smlouvy. Rozhodčí nález se také může týkat předběžných, ale podstatných záležitostí pro spor jako je např. pravomoc rozhodčího senátu, rozhodné právo atd. Rozhodčí senát však musí také řešit otázky týkající se vedení rozhodčího řízení jako takového a jiné předběžné a nezásadní záležitosti.

Zatímco všechny nálezy jsou rozhodnutím rozhodčího senátu, ne všechna rozhodnutí jsou nálezy. Pojem „rozhodnutí“ je odvozený a odkazuje na výsledek shrnutí nebo rozhodnutí učiněného po úvaze, zatímco „nález“ je rozhodnutí mající vliv na práva mezi stranami a je obecně vykonatelné, např. podle Newyorské úmluvy.[337]

Obecně pro vydání finálního rozhodčího nálezu platí, že tím končí pravomoc rozhodčího senátu, kdy rozhodčí senát nerozhoduje žádné další záležitosti ve věci. Rozhodčí nález obecně je rozhodnutí konečné a závazné, které má účinky res judicata mezi stranami sporu, tj. strany nemohou vznášet žádné další nároky v rozhodnuté věci.

Rozhodnutí rozhodčího senátu týkající se organizace rozhodčího řízení, technických a procesních záležitostí, jsou vydávána neformálně a bez zdůvodnění. Taková rozhodnutí jsou považována za procesní, netýkají se merita sporu, ale jednoduše zajišťují procesní záležitosti, např. určují jiné místo pro ústní jednání než je sídlo rozhodčího soudu, vyžadují nebo odmítají vyžádání zpřístupnění dokumentů, stanovují lhůty pro předložení dokumentů nebo indikují stranám záležitosti, ve kterých by se rozhodčí senát chtěl seznámit s argumenty stran. Obecně platí, že proti procesním rozhodnutím nemůže být podáno odvolání. Nicméně, výjimečně mohou procesní rozhodnutí sahat za rozsah tradičních procesních rozhodnutí a svými účinky mohou být považovány za nálezy. V takových případech rozhodují soudy o tom, zda je třeba dané procesní rozhodnutí překlasifikovat na nález, proti kterému je pak možný přezkum.[338]

Obecně lze uzavřít, že existuje několik základních charakteristik, podle kterých lze rozlišit „nález“ od jiných „rozhodnutí“ vydaných rozhodčím senátem. Předně „nález“:

·           uzavírá spor ohledně konkrétního sporu mezi stranami s účinky res judicata; pokud se jedná o finální rozhodčí nález, končí tím pravomoc rozhodčího senátu;

·           řeší příslušné nároky stran sporu;

·           může být uznán a vykonán;

·           může být přezkoumán u soudů v místě rozhodčího řízení.

Na základě revize hlavních mezinárodních pravidel a řádů rozhodčích řízení, zejména Pravidel UNCITRAL, Pravidel ICC (Pravidla Mezinárodní obchodní komory v Paříži) a Pravidel LCIA (Pravidla Londýnského soudu mezinárodní arbitráže), se za hlavní typy vydávaných rozhodčích nálezů považují nálezy konečné, částečné, předběžné, mezitímní.[339] Toto rozdělení v uvedených zahraničních procedurálních pravidlech je ostatně v souladu s národními právními úpravami rozhodčího řízení. Přesné definice těchto typů rozhodčích nálezů nejsou však v mezinárodních pravidlech rozhodčího řízení uvedeny.

Text níže analyzuje jednotlivé výše uvedené i další druhy rozhodčích nálezů vydávaných v rámci rozhodčích řízení.

Cizí a tuzemský rozhodčí nález

Jedním ze základních třídících hledisek rozhodčích nálezů je třídění dle otázky „národnosti“ či „státní příslušnosti“ vydaného rozhodčího nálezu. Toto dělení je dle N. Rozehnalové v teorii postaveno na dvou možných východiscích, kdy jako prvé východisko je bráno jako rozhodující místo konání rozhodčího řízení a druhé východisko bere za rozhodující procesní normy, dle kterých bylo v rozhodčím řízení rozhodováno. Dle českého práva je rozhodující prvé východisko, tj. místo konání rozhodčího řízení.[340]

Výše uvedenou teorii dělení rozhodčích nálezů na cizí a tuzemské podporuje též výklad ustanovení § 38 zákona č. 216/1994 Sb., o rozhodčím řízení a o výkonu rozhodčích nálezů („ZRŘ“), které stanoví, že „rozhodčí nálezy vydané v cizím státě budou v tuzemsku uznány a vykonány jako tuzemské rozhodčí nálezy…“. Stejně tak k tomu dochází v jiných státech, kde se koná rozhodčí řízení a je vydán rozhodčí nález; také v těchto státech, pokud jsou členy Newyorské úmluvy o uznání a výkonu cizích rozhodčích nálezů z 6. listopadu 1959, jsou uznávány a vykonávány rozhodčí nálezy vydané v jiné zemi.

Na místě konání rozhodčího řízení se dle ustanovení § 17 ZRŘ dohodnou strany sporu; pokud se strany nedohodnou, pak se rozhodčí řízení koná v místě, o kterém rozhodnou rozhodci s přihlédnutím k oprávněným zájmům stran.

Konečný rozhodčí nález

ZRŘ ani zahraniční právní úpravy nespecifikují, jakými rozhodčími nálezy má být s konečnou platností rozhodnuto v rozhodčím řízení o nárocích stran sporu. Dle dikce ZRŘ lze tak aplikovat zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, který ve svém ustanovení § 152 odst. 2 stanoví, že pokud je to v řízení účelné, může soud rozsudkem rozhodnout nejdříve jen o části projednávané věci či o jejím základu. V ostatních případech platí, že má být rozsudkem rozhodnuto o celé projednávané věci.

Nejčastějším druhem rozhodčího nálezu, který je rozhodci v rozhodčím řízení přijímán, je konečný rozhodčí nález, v angl. final award.

V klasickém konečném rozhodčím nálezu se rozhoduje o všech nárocích uplatněných stranami sporu, včetně náhrady nákladů rozhodčího řízení, a to dle práva, které si strany jako rozhodné pro řešení sporu dohodly. Vydáním takového konečného rozhodčího nálezu rozhodčí řízení končí a zaniká pravomoc rozhodců rozhodovat v příslušném sporu. Takováto interpretace vychází též z ustanovení § 32 Vzorového zákona UNCITRAL, dle něhož „rozhodčí řízení končí vydáním finálního rozhodčího nálezu“. Výjimkou je oprava rozhodčího nálezu pro jeho chyby v textu prostřednictvím opravného usnesení nebo doplňujícího rozhodčího nálezu.

Konečným rozhodčím nálezem může však být i částečný nález, tj. nález, kterým je s konečnou platností rozhodnuto o části uplatňovaného nároku. V takovém případě nezaniká pravomoc rozhodců rozhodovat o ostatních nárocích uplatněných ve sporu.

Konečný a celkový rozhodčí nález

Jedná se o rozhodčí nález, ve kterém je s konečnou platností rozhodováno o všech nárocích uplatněných stranami ve sporu (v angl. global award), aniž by byl vydáván konečný nález o části uplatňovaného nároku.

Vydáním konečného a celkového rozhodčího nálezu se rozhodčí řízení v uvedené věci končí a současně zaniká pravomoc rozhodců rozhodovat v příslušném sporu.

Např. dle slovenského zákona č. 244/2002 Zb., o rozhodcovskom konaní („ZRK“) vydává rozhodčí soud podle § 33 (1) ZRK rozhodčí nález (tzv. rozhodcovský rozsudok) (a) pokud rozhodčí soud rozhoduje ve věci samé nebo (b) na základě smíru uzavřeného účastníky rozhodčího řízení. S ohledem na dikci ustanovení § 33 (2) ZRK, které stanoví, že rozhodčí soud musí rozhodnout o každém návrhu uvedeném v žalobě nebo uplatněném dodatečně během rozhodčího řízení, lze dovodit, že rozhodčí soud typicky vydává konečné a celkové rozhodčí nálezy.

Totožnou logiku můžeme uplatnit i na další z rozhodnutí rozhodčího soudu dle ZRK – tj. na smír, pokud je na žádost účastníků řízení přijat ve formě rozhodčího nálezu s dohodnutými podmínkami (viz. ustanovení § 39 ZRK).

Vydávání konečného a celkového rozhodčího nálezu je také nejčastější formou podle zahraničních zákonů o rozhodčím řízení – maďarského („MAZ“), rakouského („ACPŘ“), francouzského („FCPŘ“), britského („AA“) i amerického.

Částečný rozhodčí nález

Částečným rozhodčím nálezem, v angl. partial award, je podle ustanovení § 38 odst. 3 Řádu Rozhodčího soudu při Hospodářské komoře České republiky a Agrární komoře České republiky (dále jen „Řád RS HKČR a AKČR“) rozhodováno, je-li dostatečně vyjasněna jenom část projednávaného předmětu sporu. V takovém případě může rozhodčí senát prohlásit řízení za skončené jen co do této části. Procesně tak rozhodčí senát vydává usnesení, že se projednávání dané části sporu končí a může rozhodnout částečným rozhodčím nálezem s tím, že v ostatních částech bude dále v řízení pokračováno a o nich rozhodnuto. Na vydání částečného rozhodčího nálezu se kromě svobodné a nezávislé vůle rozhodčího senátu také mohou dohodnout strany sporu v rámci vedeného rozhodčího řízení. Typicky tak mohou být částečným rozhodčím nálezem rozhodnuty otázky jurisdikce (např. v Geneva CCI spor mezi L. Ltd. vs. The Foreign Trade Association of the Republic of U.), rozhodného práva (např. v ICC případu č. 4402), odpovědnosti (např. v ad hoc arbitráži Wintershall AG v. Government Qatar v roce 1988) nebo výpočtu škody.[341]

Tento princip rozhodovací svobody přejala většina zahraničních právních úprav rozhodčího řízení i pravidla a řády mezinárodních rozhodčích soudů.

Počet vydávaných částečných rozhodčích nálezů není u rozhodčího řízení omezen. Vydáním částečného rozhodčího nálezu současně nezaniká pravomoc rozhodců rozhodovat ve sporu.

Požadavky na náležitosti a obsah vydávaného částečného rozhodčího nálezu platí stejné jako u obecného rozhodčího nálezu.[342]

Možnost vydávat částečné rozhodčí nálezy stanoví i článek 188 švýcarského zákona o mezinárodním právu soukromém („PILA“) a článek 47 britského AA, pokud se strany sporu nedohodnou jinak (článek 47 odst. 1 AA). Odstavec 2 tohoto článku 47 AA dále umožňuje rozhodčímu senátu vydávat částečné rozhodčí nálezy, které se týkají záležitostí, mající vliv na celý nárok uplatněný v řízení nebo části nároku nebo protinároků předložených k rozhodnutí. V takovém případě musí rozhodčí senát v částečném rozhodčím nálezu specifikovat záležitost nebo nárok nebo část nároku, které se částečný rozhodčí nález týká. Jedná se například o záležitosti spojené se soudní pravomocí (např. částečný rozhodčí nález vydaný u ICC soudu ve věci Bahamian company and Luxemburg company vs French company and another French company (číslo sporu 4402 z roku 1983), práva rozhodného pro rozhodčí řízení (např. částečný rozhodčí nález vydaný u ICC soudu ve věci č. 8113 z roku 1995), odpovědností (např. částečný rozhodčí nález vydaný dne 5. února 1988 v ad hoc arbitráži mezi Wintershall AG et al vs. Government of Qatar) nebo vyčíslením škody.[343]

Protože neexistuje právo či pravidla rozhodčího řízení u mezinárodních soudů, které by definovaly pojem částečný rozhodčí nález, musíme se spokojit s tím, že s tímto pojmem je v národních normách pracováno. Vydávání částečných rozhodčích nálezů bylo např. do britského práva zavedeno až v AA v roce 1996, kdy je vhodné takové rozhodčí nálezy vydávat v případech, kdy o částečných nárocích požadovaných stranami sporu může být vhodné rozhodovat v dřívější fázi, zatímco jiné nároky vyžadují další důkazy, podání a zhodnocení.

Pokud byl částečný rozhodčí nález přijat v souladu s právní úpravou platnou v zemi jeho vydání, resp. v souladu s řádem stálého rozhodčího soudu, z pohledu vykonatelnosti je třeba na něj pohlížet jako na konečný a z tohoto důvodu je vykonatelný.[344] Stejně tak je částečný rozhodčí nález přezkoumatelný. Proto se v rozhodčích řízeních může stát, že pokud bylo vydáno vícero částečných rozhodčích nálezů, může být v procesu vícero přezkumných řízení týkajících se těchto částečných rozhodčích nálezů u soudu. Na druhou stranu takto vydané částečné rozhodčí nálezy mohou být dobrou inspirací pro strany sporu pokusit se během rozhodčího řízení o smír, neboť z obsahu částečných rozhodčích nálezů lze dovodit celkový úspěch stran ve sporu.

Mezitímní rozhodčí nález

Český ZRŘ sice výslovně neuvádí, že by rozhodčí soud mohl vydat mezitímní rozhodčí nález, avšak vzhledem k tomu, že se dle ustanovení § 30 ZRŘ použije na řízení před rozhodci přiměřeně OSŘ, vydání mezitímního či částečného rozhodčího nálezu je možné právě podle OSŘ.[345]

Ustanovení § 38 odst. 4 platného Řádu RS HK ČR a AK ČR stanoví, že rozhodčí senát může rozhodnout formou mezitímního rozhodčího nálezu v případě, je-li nárok sporný jak co do důvodu, tak co do výše a rozhodčí senát projednal a rozhodl o nároku nejprve co do důvodu. Teprve po vydání mezitímního rozhodčího nálezu, je-li to třeba, pokračuje rozhodčí senát v řízení o výši nároku a o tom rozhodne.

Požadavky na náležitosti a obsah vydávaného mezitímního rozhodčího nálezu (v angl. interim nebo provisional award) platí stejné jako u obecného rozhodčího nálezu.[346]

I britský AA ve svém článku 39 umožňuje na základě souhlasu stran sporu rozhodčímu senátu vydávat mezitímní rozhodčí nálezy. AA však stanoví jasně, že bez souhlasu stran však tyto mezitímní rozhodčí nálezy nemohou být rozhodčím senátem vydávány. Mezitímní rozhodčí nálezy jsou článku 39 odstavec 2, písmeno (a) a (b) britského AA vydávány například za účelem platby peněz nebo dispozice s majetkem mezi stranami nebo rozhodnutí uhradit mezitímní náklady rozhodčího řízení. Mezitímní rozhodčí nálezy musejí být vzaty v úvahu a zahrnuty v celkovém a konečném rozhodčím nálezu. Vydání mezitímních rozhodčích nálezů nemá vliv na pravomoc rozhodčího senátu vydávat rozhodčí nálezy podle článku 47 AA.

Vydávání mezitímních rozhodčích nálezů, které nerozhodují spornou záležitost finálně, je podrobněji upraveno také v Pravidlech UNCITRAL v článku 26. Rozhodčí soud dle těchto pravidel vydává mezitímní rozhodčí nálezy na základě návrhu strany sporu (článek 26 odst. 1). Obsahem takto vydaného mezitímního rozhodčího nálezu typicky dle článku 26 odst. 2 Pravidel UNCITRAL pro dobu před vydání finálního rozhodčího nálezu např. (a) zachování statusu quo do doby vydání finálního rozhodnutí rozhodčím senátem, (b) vynaložení prostředků k zachování majetku, z něhož může být uspokojena povinnost stanovená rozhodčím soudem v rozhodčím nálezu, (c) zachování důkazů, které mohou být důležité pro rozhodnutí sporu, (d) jednání, které by zabránilo vzniku škody. Strana, která vydání mezitímního rozhodčího nálezu vyžaduje, je však dle článku 26 odst. 3 Pravidel UNCITRAL povinna prokázat rozhodčímu soudu, že bez vydání mezitímního rozhodčího nálezu hrozí této straně vznik významné újmy a že existuje velká pravděpodobnost, že strana, která vydání tohoto rozhodčího nálezu požaduje, bude ve sporu úspěšná. Po vydání mezitímního rozhodčího nálezu je však rozhodčí senát v souladu s článkem 26 odst. 5 Pravidel UNCITRAL oprávněn mezitímní rozhodčí nález upravit, pozastavit nebo zrušit, a to jak na základě návrhu jedné ze stran sporu tak ve výjimečných případech a po předchozím upozornění stran sporu i na základě vlastního uvážení. Rozhodčí senát také může požadovat po straně, která navrhuje vydání mezitímního rozhodčího nálezu, poskytnutí přiměřeného zajištění (článek 26 odst. 6 Pravidel UNCITRAL). Dle článku 26 odst. 7 Pravidel UNCITRAL zde platí i odpovědnost strany požadující vydání mezitímního rozhodčího nálezu za škodu, kterou mohl takový mezitímní rozhodčí nález způsobit druhé straně sporu v případě, že později nebude navrhovatel dle finálního rozhodnutí rozhodčího senátu úspěšný.

Totožná úprava jako v Pravidlech UNCITRAL je pro vydávání mezitímních rozhodčích nálezů v podstatě obsažena také ve švýcarských pravidlech mezinárodní arbitráže (článek 26). Tyto pravidla nad rámec Pravidel UNCITRAL však ještě stanoví, že ve výjimečných případech může rozhodčí senát vydat mezitímní rozhodnutí ve formě předběžného opatření (nikoliv tedy ve formě mezitímního rozhodčího nálezu), které je pak stranám sdělováno společně s vydaným předběžným opatřením a stranám je umožněno se k němu vyjádřit (článek 26 odst. 3 švýcarských pravidel mezinárodní arbitráže).

Úpravu Pravidel UNCITRAL pro vydávání mezitímních rozhodčích nálezů přejala také ICC Pravidla v článku 28, Pravidla vídeňského soudu mezinárodní arbitráže v článku 22 a Pravidla londýnského soudu mezinárodní arbitráže v článku 25.1.

Doplňující rozhodčí nález

Doplňující rozhodčí nález vydává rozhodčí senát dle ustanovení § 42 odst. 1 Řádu RS HK ČR a AK ČR na žádost strany podanou do 30 dnů od doručení rozhodčího nálezu, jestliže se ukáže, že nebylo rozhodnuto o všech nárocích stran a odpověď na tyto otázky není obsažena v rozhodčím nálezu. Doplňující rozhodčí nález se vydává zpravidla na základě nového ústního jednání s předvoláním stran.

Dle ustanovení § 42 odst. 3 uvedeného Řádu RS HK ČR a AK ČR strany nejsou povinny k placení jakýchkoliv nákladů spojených s doplněním rozhodčího nálezu.

Totožné ujednání o možnosti vydat doplňující rozhodčí nález z výše uvedených důvodů jako stanoví Řád RS HK ČR a AK ČR výslovně obsahuje britský AA v článku 57 odstavec 3 písmeno (b), rakouský ACPŘ v článku 610 odst. 3, maďarský MAZ v článku 44 odst. 2.

Podle britského AA je doplňující rozhodčí nález vydáván ve lhůtě 56 dnů ode dne vydání původního rozhodčího nálezu nebo ve lhůtě delší, pokud se na ni dohodnou strany sporu.

Podle maďarského MAZ je doplňující rozhodčí nález vydáván do 30 dnů, pokud rozhodčí senát uzná požadavek na jeho vydání opodstatněným. Tato lhůta může být rozhodčím senátem v nezbytných případech prodloužena.

Podle rakouského ACPŘ[347] musí být žádost o vydání doplňujícího rozhodčího nálezu k nárokům činěným stranou sporu podána do 4 týdnů od doručení rozhodčího nálezu. Rozhodčí senát vydává doplňující rozhodčí nález do 8 týdnů.

Analýzou mezinárodních procesních rozhodčích pravidel docházíme k závěru, že vydávání doplňujícího rozhodčího nálezu je kromě Řádu Rozhodčího soudu při HK ČR a AK ČR upraveno ve švýcarských pravidlech mezinárodní arbitráže (článek 37), v Pravidlech UNCITRAL (článek 39), v Pravidlech vídeňského soudu mezinárodní arbitráže (článek 29) a dále v Rokovacím poriadku Rozhodcovského súdu pri Slovenské obchodné a priemyslové komore (článek 35) a naopak není součástí Pravidel ICC.

Pokud se podíváme na jednotlivá procesní pravidla, pak dle švýcarských pravidel mezinárodní arbitráže k vydání doplňujícího rozhodčího nálezu dochází podle článku 37 odst. 1 na základě žádosti strany, která má po obdržení rozhodčího nálezu lhůtu 30 dnů na podání žádosti o vydání doplňujícího rozhodčího nálezu pro nároky vznesené dle rozhodčí žaloby, avšak opomenuté v doručeném rozhodčím nálezu. Pokud je taková žádost rozhodčímu senátu doručena, může uložit druhé straně sporu až 30denní lhůtu pro vyjádření k žádosti o vydání doplňujícího rozhodčího nálezu. Rozhodčí senát pak na základě zvážení, zda se jedná o oprávněnou a odůvodněnou žádost, podle článku 37 odst. 2 švýcarských pravidel mezinárodní arbitráže ve lhůtě 60 dnů vydává doplňující rozhodčí nález. Takto vydaný doplňující rozhodčí nález pak musí obsahovat náležitosti vyžadované těmito pravidly pro vydání rozhodčího nálezu a je plně závazný a vykonatelný.

Zcela totožné lhůty pro podání žádosti o vydání doplňujícího rozhodčího nálezu stranou sporu i pro jeho samotné vydání rozhodčím senátem stanovuji Pravidla UNCITRAL v článku 39 odst. 1 a 2.

Pravidla vídeňského soudu mezinárodní arbitráže se odlišují od Pravidel UNCITRAL a švýcarských pravidel mezinárodní arbitráže v tom, že pro posouzení, zda by měl rozhodčí senát vydat doplňující rozhodčí nález je stanovena lhůta 30 dnů a pro samotné vydání doplňujícího rozhodčího nálezu lhůtu tyto pravidla nestanovují.

Naproti tomu Rokovací poriadok Rozhodcovského súdu pri Slovenské ochodné a priemyslové komore stanoví v článku 35 odst. 1 stranám kratší lhůtu pro podání žádosti o vydání doplňujícího rozhodčího nálezu, a to 15 dnů ode dne doručení rozhodčího nálezu. K vydání doplňujícího rozhodčího nálezu pak dochází na základě konaného ústního jednání k této otázce. Vydaný doplňující rozhodčí nález je pak součástí doplňovaného rozhodčího nálezu (článek 35 odst. 3).

Celkově lze pro vydávání doplňujícího rozhodčího nálezu podle analyzovaných hmotně-právních i procedurálních arbitrážních pravidel konstatovat, že má povahu konečného rozhodčího nálezu a může být vykonán právními prostředky relevantními v dané jurisdikci.

Smírčí rozhodčí nález

Smírčí rozhodčí nález je rozhodnutí rozhodčího senátu, které obsahuje      narovnání, kterého strany sporu dosáhly v rámci rozhodčího řízení. Možnost     vydat smírčí rozhodčí nález specificky upravují některé právní úpravy i             procedurální pravidla mezinárodních rozhodčích soudů, o nichž bude       pojednáno níže.

V rámci české právní úpravy dochází k vydání smírčího rozhodčího nálezu dle ustanovení § 24 odst. 2 ZRŘ pokud o to požádaly strany sporu; v rámci rozhodčího řízení však platí, že rozhodci působí během řízení na strany tak, aby se na smírném vyřešení sporu strany dohodly (ustanovení § 24 odst. 1 ZRŘ). Pokud se strany sporu v případě smíru ve formě rozhodčího nálezu dohodnou, že není třeba ve smírčím rozhodčím nálezu uvádět odůvodnění, je takový postup v souladu s ustanovením § 25 odst. 2 možný. Výjimka je však v ZRŘ specificky stanovena pro možnou absenci odůvodnění rozhodčího nálezu u sporů ze spotřebitelských smluv, u nichž vydaný rozhodčí nález musí vždy obsahovat odůvodnění a poučení o právu podat návrh na jeho zrušení soudu (ustanovení § 25 odst. 2, jež bylo do ZRŘ vloženo na základě novely – zákona č. 19/2012 Sb.).

Pokud se podíváme na jednotlivé zahraniční právní úpravy rozhodčího řízení, docházíme k následujícímu závěru:

(i)            slovenský ZRK v ustanovení § 33 odst. 1 písm. b) vydání rozhodčího nálezu na základě smíru uzavřeného mezi účastníky sporu výslovně umožňuje;

(ii)          maďarský MAZ vydání smírčího rozhodčího nálezu mezi stranami umožňuje ve svém článku 39 odst. 2 MAZ, podmínkou je soulad podmínek narovnání s maďarským právním řádem;

(iii)        rakouský ACPŘ vydání smírčího rozhodčího nálezu mezi stranami umožňuje ve svém článku 605 a taktéž jako MAZ stanoví podmínku souladu podmínek narovnání s rakouským právním řádem (ordre public);

(iv)        francouzský FCPŘ vydání smírčího rozhodčího nálezu neupravuje;

(v)          rovněž švýcarský PILA vydání smírčího rozhodčího nálezu neupravuje;

(vi)        britský AA vydání smírčího rozhodčího nálezu upravuje v článku 51, smírčí rozhodčí nález tak má obsahovat klauzuli, že se jedná o nález rozhodčího soudu s tím, že jeho účinky a vymahatelnost je totožná jako u běžného rozhodčího nálezu;

(vii)      americký UAA taktéž jako francouzské a švýcarské právo vydávání smírčích rozhodčích nálezů neupravuje.

Z výše uvedeného přehledu vyplývá, že většina zahraničních právních      úprav s možností vydávat smírčí rozhodčí nálezy počítá, je zde zřejmá inspirace Vzorovým zákonem UNCITRAL, jenž smír ve formě rozhodčího nálezu upravuje v článku 30 a 31. Takto vydaný rozhodčí nález je účinný a plně vykonatelný jako každý jiný rozhodčí nález ve věci samé.

V procedurálních předpisech vydávání rozhodčích nálezů podle smíru mezi stranami předjímají všechny z nich, tj. Řád RS při HK ČR a AK ČR (ustanovení § 38 odst. 1), Pravidla londýnského soudu mezinárodní arbitráže (článek 26.8), Pravidla ICC (článek 32), Rokovací poriadok Rozhodcovského      súdu pri Slovenské obchodné a priemyslové komore (ustanovení § 30 odst. 1 a 2), Švýcarská pravidla mezinárodní arbitráže (článek 34 odst. 1), Pravidla vídeňského soudu mezinárodní arbitráže (článek 28) i Pravidla UNCITRAL (článek 36).

Lze tedy dovodit, že pokud si strany sporu vybraly jako právo rozhodné pro řešení sporu právo, které smírčí rozhodčí nálezy umožňuje a tyto strany zahájily spor u některého z výše uvedených stálých rozhodčích soudů, bude možné v případě, že smír uzavřou, zhmotnit tuto dohodu v rozhodčím nálezu.

Oprava rozhodčího nálezu

Ve všech analyzovaných právních řádech i pravidlech je dán prostor pro opravu rozhodčího nálezu v případě zřejmých chyb v psaní a dalších formálních nepřesností.

Dle ustanovení § 26 českého ZRŘ opraví chyby v psaní nebo v počtech    nebo jiné zřejmé nesprávnosti, které se vyskytnou v rozhodčím nálezu, rozhodci nebo stálý rozhodčí soud kdykoliv na žádost kterékoliv ze stran. Taková oprava musí být usnesena, podepsána a doručena stranám sporu jako rozhodčí nález.

Se ZRŘ je souladný Řád RS HK ČR a AK ČR, jenž podle v článku 42 odst. 2 Řádu RS HK ČR a AK ČR stanoví, že rozhodčí senát opraví chyby v psaní nebo v počtech nebo jiné zřejmé nesprávnosti, které se vyskytnou v rozhodčím nálezu, kdykoliv na žádost kterékoliv ze stran nebo z vlastního podnětu. Taktéž jako stanoví ZRŘ i Řád RS HK ČR a AK ČR musí být oprava usnesena, podepsána a doručena stranám sporu jako rozhodčí nález.

Opravu rozhodčího nálezu z vlastní iniciativy nebo na návrh strany sporu zaslaný do 30 dnů od vydání rozhodčího nálezu umožňuje též   slovenský ZRK dle ustanovení § 36 odst. 1.

Obdobně tak i britský AA stanoví v článku 57 odst. 3 písmeno (a) možnost opravy rozhodčího nálezu ze strany rozhodčího senátu z jeho vlastní iniciativy nebo na žádost strany sporu, a to za účelem odstranění úředních chyb nebo chyb vyplývajících z náhodného omylu nebo opomenutí nebo nejednoznačnosti rozhodčího nálezu. Žádost o provedení opravy musí být podána do 28 dnů ode dne vydání rozhodčího nálezu nebo ve lhůtě, na které se obě strany sporu dohodnou. Rozhodčí senát následně opraví rozhodčí nález ve lhůtě 28 dnů ode dne podání žádosti nebo v téže lhůtě ode dne vydání rozhodčího nálezu, pokud je oprava činěna z vlastního podnětu rozhodčího senátu. Oprava je činěna ve formě rozhodčího nálezu.

Podle rakouského ACPŘ[348] musí být žádost o opravu či výklad podána do 4 týdnů od doručení rozhodčího nálezu. Rozhodčí senát vydává opravy a výklady rozhodčích nálezů do 4 týdnů od podání žádosti stranou sporu, přičemž jsou součástí rozhodčího nálezu.

Maďarský zákon MAZ dle článku 45 umožňuje rozhodčímu senátu prodloužit 30-denní lhůtu dle potřeby, pokud je třeba vydávat opravný rozhodčí nález nebo výklad rozhodčího nálezu.

Opravu rozhodčího nálezu připouštějí i švýcarská pravidla mezinárodní arbitráže (dle článku 36 musí být podána žádost o opravu do standardních 30 dnů ode dne doručení rozhodčího nálezu), Pravidla vídeňského soudu             mezinárodní arbitráže (článek 29) i Pravidla ICC (článek 35) se stejnými lhůtami. Pravidla UNCITRAL také stanovují lhůtu 30 dnů pro žádost či vlastní iniciativu s tím, že pokud je žádost o opravu rozhodčího nálezu odůvodněná, rozhodčí senát nález opraví ve lhůtě 45 dnů (viz článek 38 odst. 1).

Závěr

Pokud se podíváme na statistiku sporů a doménových sporů vedených v posledních 3 letech u Rozhodčího soudu při HK ČR a AK ČR, bylo zde vedeno v průměru kolem 3.000 rozhodčích sporů ročně.[349] Vzhledem roli rozhodčího nálezu jako rozhodnutí vydávaného v těchto řízeních, je jistě pozitivní, že mají rozhodci při jejich vydávání určité otevřené možnosti v rámci formy rozhodčího nálezu, ve které bude rozhodnutí učiněno.

zpět na obsah | TOC

6.kapitola - Trh s vysílacími právy na přenosy ze sportovních událostí[350]

Úvod

V posledním období se sport nepochybně dostává stále více do pozornosti ekonomů, politiků i právníků. Sport se doslova stává hospodářským odvětvím s poměrně velkým tokem finančních prostředků. Lze ho považovat za jakousi součást zábavního průmyslu.[351] V rámci Evropské unie vytváří tzv. sportovní průmysl více než 2 % kombinovaného HDP všech 27 členských států.[352]

Ekonomické i právní vztahy se však ve sportu nerealizují vždy stejným způsobem, jak je to v jiných hospodářských odvětvích. Sportovní sektor je dosti ovlivněn vlastními specifickými pravidly, která přijímají autonomní sdružení sportovních klubů či sportovců, označované jako sportovní svazy či asociace, a která mají závaznost pro jejich jednotlivé členy. Tato pravidla se týkají i práv na vysílání přenosů ze sportovních soutěží a jejich prodej.

Právě práva na vysílání přenosů ze sportovních událostí jsou asi nejvýnosnější a nejatraktivnějším prodejním artiklem ve sportovním sektoru[353] a tvoří největší část příjmů sportovních sdružení, které vyhlašují sportovní soutěže v kolektivních profesionálních sportech.

Prodej práv na vysílání přenosů ze sportovních událostí v poslední době rozbouřil hladinu i ve Slovenské republice, kdy nastala situace, že přímé přenosy z domácích zápasů fotbalové reprezentace a ze zápasů domácí nejvyšší soutěže vysílá pouze placená zahraniční televizní společnost, která má ve Slovenské republice cca 280 000 abonentů. Podobně je to s přímými přenosy ze zápasů nejvyšší hokejové soutěže, které vysílá také placená zahraniční televizní společnost a která není rozšířená ve všech slovenských domácnostech.

V tomto příspěvku bychom chtěli poskytnout bližší pohled na organizaci trhu s vysílacími právy ze sportovních akcí, regulaci tohoto trhu prostřednictvím autonomních pravidel sportovních svazů či zvyklostí uplatňovaných v této oblasti a jejich soulad se soutěžním právem Evropské unie či jednotlivých členských států. Vztah práva EU k prodeji vysílacích práv se odrazil v judikatuře Soudního dvora Evropské unie (dále SDEU), jejíž závěry budeme v tomto příspěvku analyzovat.

I.         Organizace trhu s vysílacími právy

Na trhu s vysílacími právy k přenosům ze sportovních akcí na straně nabídky vystupují subjekty s monopolním postavením. Jsou to sportovní sdružení či svazy (právnické osoby vytvořené nejčastěji ve formě občanských sdružení nesoucích různé názvy – asociace, federace, svaz apod.), které organizují dané sportovní soutěže, jež mají být předmětem televizního či rozhlasového přenosu. Při zkoumání otázky, proč by právě sportovní sdružení měla být majiteli vysílacích práv a nabízet je k prodeji subjektům televizního vysílání, jsme dospěli ke stejnému závěru jako jiní autoři,[354] a to že původně by tato práva neměla patřit pouze sportovním sdružením.[355] V rámci sportovního hnutí je však velmi časté, že tato jejich práva jsou obsažena v pravidlech o organizaci sportovních soutěží vydaných právě těmito sdruženími, které se účastníci jednotlivých sportovních soutěží zavazují respektovat.[356] Tím respektují i oprávnění sportovního sdružení rozhodovat o tom, komu a za jakých okolností bude poskytnuto právo uskutečnit přenos sportovní události, které se účastní daný sportovec či sportovní klub.

S monopolním postavením sportovních svazů disponujících s právy na vysílání televizních a rozhlasových přenosů ze sportovních událostí souvisí některé zvláštnosti projevující se v rámci trhu s vysílacími právy, a to tzv. joint selling vysílacích práv, který představuje horizontální omezení volného trhu s vysílacími právy, a exkluzivita, která představuje vertikální omezení trhu s vysílacími právy: [357]

A)      Joint selling, které bychom mohli zjednodušeně vymezit jako kolektivní předávání vysílacích práv, spočívá v tom, že sportovní svazy neprodávají vysílací práva samostatně a zvlášť pro každý zápas, ale prodávají je kolektivně – sami nebo prostřednictvím na tuto činnost zaměřené obchodní společnosti, a to v tzv. „Balíčcích“. Balíček představuje práva na vysílání přenosů ze všech zápasů dané sportovní soutěže v dané sportovní sezóně. Intenzita soutěže je tím pádem nižší, protože je méně subjektů na straně nabídky a méně nabízených předmětů převodu. Sdružení nebo obchodní společnosti, které jsou oprávněny poskytovat kolektivní souhlas na vysílání sportovních přenosů, nejsou v tomto směru vystaveny podstatné soutěži. Kolektivní prodej těchto práv má negativní dopad na trh tím, že 1. fixuje cenu těchto práv na trhu, 2. omezuje kvantitativní množství sportovních událostí, ke kterým by se mohly prodávat vysílací práva, 3. vytváří příliš silnou pozici na trhu pro některá vysílání.[358] Možná i z těchto důvodů byl v Nizozemsku kolektivní prodej vysílacích práv na vysílání přenosů z nejvyšší holandské fotbalové soutěže Eredivisie zakázán.[359]

B)      Exkluzivita je také jev, který není pro trh příznivý, protože pokud jsou vysílací práva poskytována výlučně některému vysílateli na delší období, existuje nebezpečí, že dojde k uzavření trhu s vysílacími právy.

V konečném důsledku výše uvedené jevy ohrožují zájem diváka – spotřebitele, který by chtěl mít možnost sledovat prostřednictvím televizní obrazovky co nejvíce přenosů ze sportovních událostí za co nejnižší cenu. Pokud však nefunguje trh a selhává konkurence mezi vysílateli, tito nejsou nuceni pořizovat si práva na vysílání přenosů, aby tak zvyšovali či udržovali svoji sledovanost a poskytovatelé těchto práv při svém monopolním postavení uměle navyšují cenu těchto práv.

Kolektivní prodej a exkluzivita vedou k situacím, kdy velké množství vysílacích práv zůstává nevyužitých (unused rights). Pokud televizní stanice získá v „balíčku“ práva na vysílání přenosů ze všech akcí dané sportovní soutěže a ví, že je výlučným majitelem těchto práv, není motivována, aby tato práva využila a vysílala přímé přenosy ze všech sportovních akcí, jestliže ví, že ani ostatní stanice nebudou přenos z těchto akcí vysílat (protože na to nemají práva) a vytvářet jí tímto konkurenci v boji o získání zákazníků z řady sportovních fanoušků. Ne všechny sportovní události (zápasy) dané sportovní soutěže (ligy) se tedy objeví na televizní obrazovce.

Na druhé straně kolektivní prodej vysílacích práv vede ke snižování transakčních nákladů. Pokud vysílatel získává najednou práva na vysílání všech zápasů fotbalové ligy, budou určitě celkové náklady na získání těchto práv nižší, než pokud by měl nabývat práva na vysílání každého fotbalového zápasu samostatně.

Evropská komise vyjadřuje postoj, podle kterého je ochotna akceptovat pravidla o kolektivním prodeji vysílacích práv na exkluzivním principu, pokud je zajištěno, že všechny stanice mají na základě otevřené soutěže přístup k právům na vysílání sportovních přenosů za úplatu, a že případně sjednání exkluzivních smluv s provozovateli vysílání není vázáno na delší dobu než tři roky, přičemž tyto kontrakty není možné automaticky renovovat. Zároveň by mělo být přípustné poskytování práv na vysílání individuálních přenosů ze sportovních utkání, o jejichž přenos nemají zájem vysílatelé, kteří si zakoupili vysílací práva na celý balík všech zápasů v rámci určité sportovní soutěže. Cílem je tedy eliminovat objem nevyužitých vysílacích práv (unused rights).[360]

II. Legislativní zásah do regulace trhu s vysílacími právy (nejen) ohledně sportovních akcí na úrovni práva EU

K eliminaci negativních účinků exkluzivity na trhu s vysílacími právy by měla přispět úprava § 3a Směrnice 97/36/ES Evropského parlamentu a Rady, kterou se mění Směrnice Rady 89/552/EHS o koordinaci některých právních a správních předpisů nebo správních předpisů členských států upravujících provozování televizního vysílání, podle níž může každý členský stát učinit opatření v souladu s právními předpisy Společenství, aby zajistil, že provozovatelé vysílání, na které se vztahuje pravomoc, nebudou vysílat na základě výlučnosti událostí, které tento členský stát považuje za události zásadního společenského významu způsobem, který zbavuje významnou část veřejnosti v tomto členském státu možnosti sledovat tyto události v přímém přenosu (živě) nebo prostřednictvím nepřímého přenosu (ze záznamu). Zároveň bylo touto směrnicí poskytnuto členským státům právo vypracovat srozumitelným a přehledným způsobem seznam těchto událostí velkého významu.

Přijetí této úpravy bylo ve směrnici odůvodněno mimo jiné ochranou práva na informace a zabezpečením přístupu veřejnosti k televiznímu přenosu událostí, které mají velký význam pro společnost, jako jsou olympijské hry, mistrovství světa či mistrovství Evropy ve fotbale. Je pozoruhodné a pro sportovní fanoušky jistě potěšující, že v příkladném výpočtu událostí zásadního významu se ve směrnici uvádějí pouze sportovní akce.

Podle dostupných informací se ve Slovenské republice teprve připravuje prováděcí předpis, který by měl označit určité významné sportovní akce za události zásadního společenského významu, v důsledku čehož by musely subjekty disponující vysílacími právy k těmto událostem zabezpečit možnost sledovat televizní přenosy těchto událostí podstatné části veřejnosti. Jedná se přitom o aktuální téma, protože nastal stav, kdy domácí zápasy slovenské fotbalové reprezentace či nejvyšší slovenské fotbalové soutěže vysílá pouze placená komerční televize, která má ve Slovenské republice cca 280 000 abonentů. Podobná situace panuje, i pokud se jedná o přímé přenosy play-off nejvyšší hokejové soutěže, které vysílá také pouze zvlášť placená zahraniční komerční televize, shodou okolností vysílající přenosy i se slovenským komentářem. Každopádně vrcholový kolektivní sport ve Slovenské republice zmizel z vysílání veřejnoprávní televizní stanice, která má nejširší dostupnost v rámci země, což pobouřilo fanouškovskou obec. Momentálně veřejnost očekává, že Slovenská republika uskuteční nějaká opatření k tomu, aby dosáhla stavu, kdy podstatná část veřejnosti bude mít opět možnost přenosy z takových událostí sledovat.

Jednotlivé členské státy mají možnost zasáhnout do situace na trhu s vysílacími právy a omezit svobodu rozhodování subjektů prodávajících vysílací práva, pokud jim mohou zakázat sjednávání exkluzivity při prodeji vysílacích práv.

Komerční televizní stanice totiž mají zájem vysílat přenosy z takových akcí, jakými jsou významné sportovní události, jen pokud mají zajištěnou exkluzivitu v určeném území a vědí, že takový přenos nebude vysílat konkurenční vysílatel. Je to podle našeho názoru dané několika skutečnostmi. Při vysílání přenosu ze sportovních událostí konkurenční vysílatelé neumí dostatečně odlišit způsob poskytování této služby, aby mohli zaujmout výraznější část zákazníků. Přenosy ze sportovních akcí nemá smysl vysílat v různých vysílacích časech, pro diváky je atraktivní vždy jen přímý přenos. Jistě některý vysílatel může nabídnout fundovanější či zajímavější komentář k přenášené sportovní události nebo lukrativní soutěže pro diváky v přestávce sportovního přenosu, avšak ukazuje se, že toto nejsou kritéria, která by dokázala ovlivnit rozhodování spotřebitele natolik, aby upřednostnil sledování přenosu na zvlášť placené komerční televizní stanici, která pro něj není aktuálně dostupná, oproti sledování přenosu na, řekněme, veřejnoprávní televizní stanici, jejíž vysílání není zvlášť zpoplatněno a která je obecně dostupná.

V takovém případě pak klesá zájem některých provozovatelů vysílání vytvořit poptávku po vysílacích právech z takových událostí, přičemž pokles poptávky má za následek snížení ceny vysílacích práv a snížení příjmů jednotlivých sportovních sdružení, které jsou majiteli těchto práv.

Některé členské země využily oprávnění, které jim bylo přiznáno směrnicí, a přistoupily v jejím smyslu k regulaci trhu s vysílacími právy. Přitom jim zmíněná směrnice dává široký prostor pro nastavení kritérií, které události považuje za události zásadního společenského významu, jakož i opatření, která uskutečnit pro to, aby se zvýšila dostupnost široké veřejnosti k těmto událostem.

III. Ingerence některých členských států do trhu s vysílacími právy a její slučitelnost s právem EU

Na podkladě výše uvedeného byl ve Velké Británii přijat Broadcasting Act z roku 1996 a následně v roce 2000 bylo přijato nařízení o televizním vysílání (Television Broadcasting Regulations), podle kterých byly v Británii definovány dvě kategorie televizního vysílání. První kategorie zahrnovala organizace poskytující službu bezplatně, kterou může vedle toho zachytit 95 % obyvatelstva Spojeného království Velké Británie a Severního Irska, druhá kategorie zahrnovala všechny ostatní. Zároveň byl vytvořen seznam událostí velkého významu a bylo stanoveno, že takovou událost může vysílatel z jedné z těchto kategorií vysílat živě, pokud nějaký vysílatel z druhé kategorie také nabyl právo vysílat tuto událost živě na stejném nebo na v podstatě stejném území.

V podstatě tak nastala situace, že soukromé televizní stanice vysílající přenosy na komerčním principu už nemají možnost získat práva na vysílání událostí zásadního významu, pokud tato práva nenabyl i některý vysílatel šířící svůj signál tzv. free to air (volně) téměř na celém území státu.

Velká Británie oznámila přijatá opatření Evropské komisi, která rozhodnutím č. 2007/730/ES rozhodla o slučitelnosti těchto opatření s právem Společenství. Podobná opatření byla přijata v Belgickém království a jejich slučitelnost s právem Společenství byla potvrzena rozhodnutím Evropské Komise č. 2007/479/ES.

Uvedená opatření přinesla reakci ze strany Unie evropských fotbalových asociací (UEFA) i Federace mezinárodních fotbalových asociací (FIFA) jako sportovních sdružení organizujících dva nejvýznamnější fotbalové turnaje na světě – Mistrovství Evropy a Mistrovství světa. V podstatě jim jako zájemci o koupi vysílacích práv na tyto události ve Velké Británii zůstaly pouze dvě televizní společnosti, čímž se trh na straně poptávky podstatně zúžil.

UEFA před Tribunálem Evropské unie napadla rozhodnutí Komise, kterým byla schválena opatření přijatá ve Velké Británii, FIFA pro změnu napadla rozhodnutí Komise, kterým schválila opatření přijatá Belgickým královstvím. Celkově tyto fotbalové organizace vznesli osm důvodů, pro které považovali napadená rozhodnutí za rozporná s právem EU, což však není možné na tomto místě podrobně rozebírat. Jednalo se zejména o to, že konkrétní opatření členských států nedostatečně určitým a srozumitelným způsobem definovala kritéria pro určení důležitých událostí, resp. šla nad rámec požadavků směrnice, vyzněla diskriminačně vůči některým televizním organizacím, porušují ustanovení Smlouvy o Evropském společenství (nyní „Smlouvy o fungování Evropské unie“) o volném pohybu služeb jakož i o hospodářské soutěži, porušují práva majitelů vysílacích práv nakládat se svým majetkem a nejsou proporcionální. Obě tyto žaloby soud spojil ve společné řízení a rozhodl o nich dne 17. února 2011 rozsudkem č. T-55/08 ve věci UEFA proti Komisi a č. T-385/07 ve věci FIFA proti Komisi, kterými obě žaloby zamítl.

Soud v rozsudcích připustil, že uvedená opatření jsou omezující ve vztahu k trhu s vysílacími právy, zejména pokud jde o omezení volného pohybu služeb vůči majitelům práv na vysílání přenosů z významných společenských akcí a mají vliv na postavení majitelů vysílacích práv na trhu. Usoudil však, že tato omezení jsou opodstatněná, protože sledují zachování práv široké veřejnosti na informace tím, že bude mít zajištěn přístup ke sledování událostí, které mají pro společnost velký význam. Soud tedy identifikoval objekt veřejného zájmu, jehož ochrana byla účelem přijetí výše uvedené směrnice, a pokud opatření členských států nevybočila ze širokého rámce poskytnutého jim touto směrnicí a nepůsobila ani diskriminaci ve vztahu k některým provozovatelům vysílání, jsou shodné s právem EU. Z uvedených důvodů se soudu jevila být tato omezení přiměřená vzhledem k dosažení odůvodněného cíle chránit právo široké sportovní veřejnosti na informace.[361]

Soud dospěl k závěru, že napadená opatření členských států nebrání provozovatelům televizního vysílání vstoupit na relevantní trh a ucházet se o nabytí vysílacích práv na přenosy z událostí zvláštního významu, pouze jim zakazují smlouvat si exkluzivitu při vysílání těchto přenosů. Zároveň však tato opatření nepřikazují majitelům těchto práv bezpodmínečně a za stanovených podmínek poskytovat tato práva veřejnoprávním či nějakým jiným provozovatelům vysílání. Skutečnost, že televizní společnosti, které vysílají na placených kanálech, nejeví o nabytí vysílacích práv zájem, pokud není zaručeno, že na určitém území budou mít výlučné právo vysílat přenosy ze sportovních událostí, nebyla podle soudu relevantní. Opatření členských států jim totiž v těchto konkrétních případech možnosti ucházet se o nabytí inkriminovaných vysílacích práv neodňali, a to, že se soukromí provozovatelé vysílání rozhodli tyto možnosti nevyužít, nelze připsat k tíži členských států či Komise.

Mimo jiné soud posoudil jako relevantní kritérium pro přijetí závěru o správnosti rozhodnutí Komise i skutečnost, že tyto události velkého významu byly předtím obvykle vysílány na bezplatném kanálu. Na námitku, že přijetí opatření ovlivnilo výši ceny, kterou televizní stanice získají za převod vysílacích práv, soud uvedl, že i tak to nezbavuje vysílací práva jejich tržní hodnoty, neboť tato opatření nezavazují majitele vysílacích práv na jejich převod za jakýchkoli podmínek a jednotliví majitelé jsou kromě toho chráněni před případnými protisoutěžními dohodami nebo zneužíváním ze strany potencionálních nabyvatelů těchto práv právem EU i vnitrostátním soutěžním právem. Tato věta se už na první pohled jeví jako vnitřně rozporná. Pokud přijatá legislativa způsobila pokles poptávky po vysílacích právech, což ve skutečnosti (ne hypoteticky) mělo za následek pokles ceny vysílacích práv, pak nelze tvrdit, že se zachovala jejich tržní hodnota. To nedává smysl. Stejně jako nedává smysl argumentovat zachováním tradice vysílání některých sportovních událostí na neplacených kanálech. Domníváme se, že v právu lze argumentovat potřebou ochrany práva na informace, veřejným zájmem, apod. Ale samotné odvolávání se na předchozí stav, aniž by bylo konstatováno, v čem byl předchozí stav lepší a hodný ochrany před novými vlivy, nemůže být základem solidní právní argumentace.

Proti tomuto rozsudku Všeobecného soudu Evropské unie podala UEFA i FIFA odvolání, které však Soudní dvůr EU rozsudkem sp. zn. C-201/11 p ze dne 18. července 2013 zamítl. Odvolací soud se ztotožnil s názorem soudu prvního stupně, že celý závěrečný turnaj Mistrovství Evropy ve fotbale lze považovat za událost velkého významu, zejména pokud jde o podmínky ve Velké Británii, že Komise své rozhodnutí dostatečně odůvodnila a zároveň využila širokou míru uvážení, kterou jí poskytuje zmíněná Směrnice . Otázkami, zda došlo k porušení vlastnických práv sportovních sdružení organizujících tyto sportovní události (UEFA/ FIFA) se odvolací soud nezabýval, protože tyto námitky byly vzneseny až v odvolacím řízení.

S úvahami Soudního dvora se nelze zcela ztotožnit, pokud odmítl tvrzení navrhovatelů, že zavedením povinnosti umožnit živé vysílání sportovních událostí velkého významu některým vysílajícím, kteří vysílají signál bezúplatně a na širokém území, nabývají tito vysílající neodůvodněnou výhodu oproti ostatním vysílajícím, protože ostatní ztratí zájem o vysílání těchto akcí. Soudní dvůr namítal, že je to jen důsledek dobrovolně zvolené obchodní strategie komerčních vysílajících, kteří mají zájem pouze o exkluzivní vysílání a nemají zájem o paralelní vysílání s vysílajícími na neplacených kanálech. Při této úvaze možná Soudní dvůr nevzal zcela na zřetel specifičnost přímého vysílání sportovních událostí, kde odpadá například soutěž mezi vysílajícími ohledně – řekněme – volby vysílacího času dané události apod.

Závěr

V první řadě nemůžeme neuvést, že jako sportovní fanoušci a nadšenci jsme samozřejmě uvítali možnosti, které členským státům poskytla směrnice 97/36/ES a také výše analyzované rozsudky Tribunálu EU, jež nám fanouškům dávají naději, že budeme moci významné sportovní události sledovat bez větších problémů prostřednictvím přímých přenosů.

Pokud se však máme na uvedený problém podívat objektivně, nespatřujeme příliš mnoho důvodů, proč bylo nutné přijmout zvláštní právní úpravu zasahující do organizace trhu s vysílacími právy a právě ohledně sportovních akcí. Je příjemné zjistit, že sportovní akce jsou události zásadního společenského významu, ale určitě se najde velká skupina lidí, kterou sport vůbec nezajímá, a která dostane strach, že pokud sport patří mezi události tak velkého společenského významu, že to odůvodňuje zásah států do hospodářské soutěže a ovlivňování svobody rozhodování soukromých subjektů, dočká se jednoho dne toho, že výstavba sportovní infrastruktury bude upřednostňována před např. výstavbou dálnic či podporou rozvoje zdravotnictví apod.[362]

Můžeme pak uvažovat dále. Bude možné zahrnout mezi události velkého významu i zápasy nejvyšší fotbalové soutěže (které bychom také rádi sledovali na široce dostupné televizní stanici)? Možná ve Velké Británii by o tom pochybnosti nebyly. V našich podmínkách, kde průměrná návštěvnost zápasů nejvyšší ligy ve fotbale mužů kolísá mezi dvěma až třemi tisíci duší na fotbalovém zápase, je to trochu problematičtější.

Z pohledu spotřebitele by však nemělo být nic špatného na tom, že některý televizní vysílatel nabyl exkluzivní právo vysílat přenosy z určitých sportovních akcí, protože ve férové hospodářské soutěži nabídl vyšší cenu či lepší podmínky než ostatní. Exkluzivita jako taková není protiprávní, nemusí znamenat omezení hospodářské soutěže, právě naopak, může být motivačním faktorem pro rozsáhlejší a důvěrnější investování do kvality nabízeného produktu.[363] Pokud chceme vytvořit mezi provozovateli televizního vysílání zdravou hospodářskou soutěž, nechme je soupeřit o diváka a nesvazujme jim ruce zbytečnými omezeními přijatými nad rámec toho, co už je soutěžním právem upravené. Vždyť legitimní právní prostředky k zabránění zneužívání dominantního postavení majitelů vysílacích práv či proti kartelovým dohodám provozovatelů vysílání jsou již reálně zakotveny v předpisech o ochraně hospodářské soutěže.

Pluralita vysílání a organizace trhu s vysílacími právy na principu exkluzivity zvyšují cenu za vysílací práva. Zvyšují ji však jen do té míry, do jaké jsou provozovatelé vysílání ochotni tuto cenu zaplatit. Jednotlivé členské státy by podle našeho názoru neměly zasahovat do vývoje na trhu s vysílacími právy, třebaže výsledkem je snížení jejich ceny. Vždyť nakonec příjmy za prodej vysílacích práv jsou legitimními příjmy sportovních sdružení, které organizují sportovní soutěže, a které jsou téměř výhradně založena jako občanská sdružení za účelem podpory a rozvoje sportovních aktivit ve společnosti,[364] včetně mládeže, což je ostatně jedním z cílů každého státu.[365] Přijetí uvedené směrnice, kterou se mění a doplňuje směrnice Rady 89/552/EHS, o koordinaci některých právních a správních předpisů a správních předpisů členských států upravujících provozování televizního vysílání, bylo zřejmě projevem přístupu ke sportu, který se na rozdíl od USA prosadil v Evropě a v jehož smyslu se sportu přiznává jeho sociální a kulturní status, než aby se o něm uvažovalo jako o čistém obchodu.[366]

Shrnutím uvedených argumentů a faktů zdůrazňujeme, že nenamítáme nic proti výše analyzovaným rozhodnutím Tribunálu EU, ale máme námitky vůči právní úpravě, kterou přinesla směrnice 97/36/ES, z níž soud při odůvodňování rozsudků vycházel, a která podle našeho názoru představuje zbytečný a neodůvodněný zásah veřejné moci do právních vztahů vznikajících na trhu s vysílacími právy.

zpět na obsah | TOC

7.kapitola - Některé aspekty „náhradního obchodu“ s ohledem na právní úpravy náhrady škody[367]

1.        Úvod

V současnosti s ohledem na složitou hospodářskou situaci dochází poměrně často k porušování povinností stran závazkového vztahu. Jednou z možností, jak může dotčená strana řešit vzniklou situaci, je odstoupení od smlouvy, což zpravidla vede ke vzniku škod. Své zkoumání jsme proto, vzhledem k výše uvedené skutečnosti, zaměřili na prevenci a zejména na zakročovací povinnost dotčené strany (poškozeného), která má směřovat k předcházení vzniku, zda hromadění následných škod. Tato povinnost uložená poškozenému má význam nejen pro vzájemný vztah smluvních stran, ale jak poukážeme, zahrnuje i ekonomický aspekt, který má celospolečenský význam. V této souvislosti jsme se zaměřili na ustanovení § 385 Obchodního zákoníku, které ukládá poškozenému povinnost uzavřít náhradní smlouvu pod hrozbou následku ztráty části nároku na náhradu škody, která vznikla tím, že nevyužil možnost včas tuto náhradní smlouvu uzavřít,[368] jakož i na s ním související ustanovení Obchodního a Občanského zákoníku. Pokusíme se najít kořeny tohoto ustanovení v našem právním řádu a také nabídneme srovnávací pohled na tuto problematiku ve vybraných právních řádech a mezinárodních kodifikací. Následně své zkoumání zaměříme na jednotlivé teoretické a aplikační problémy související s touto specifickou zakročovací povinností poškozeného, obsaženou v obchodním zákoníku.

2.        Vnitrostátní právní úprava

Náhradní obchod jako prevence povinnost poškozeného, jejíž nesplnění má vliv na rozsah náhrady škody, nacházíme již v zákonném článku XXXVIII z roku 1875 o obchodním zákoně (dále jen „Obchodní zákon“). Uzavření (resp. povinnost uzavřít) náhradního obchodu bylo vyvozováno z § 353 Obchodního zákona[369] ve spojení s jednou ze základních zásad soukromého práva nemine laedere. Avšak už vlastní vyvozování této povinnosti a její následné ustálení v tehdejší judikatuře bylo značně problematické. Svědčí o tom i dobová rozhodnutí. Jako příklad můžeme uvést rozhodnutí, ve kterém soud konstatoval: „§353 nepredpisuje úhradnú kúpu jakožto podmienku náhradu škody, ktorú môže požadovať kupec, a nevylučuje to, aby kupec mohol požadovať náhradu škody, plynúcej z toho, že nedodaný tovar nemohol so ziskom ďalej odpredať“.  [370] V dalším rozhodnutí bylo uvedeno: „Hradenia škody, plynúcej z porušenia smluvy, ku ktorej škode náleží aj ušlý zisk, nesprošťuje predavača okolnosť, že kupec neopatril si od inakiaľ tovar, ktorý mal byť dodaný, lebo pečlivosť riadného obchodníka nezaväzuje kupca, aby cieľom záchrany predavača od škody opatril si tovar odinakiaľ, lebo okolnosť táto môže prísť v úvahu nanajvýš pri určení miery záväzku hradiť škodu“.[371]

Opačnou tendenci nacházíme v rozhodnutí 450/99, v němž byla vyslovena požadavek obezřetnosti ze strany poškozeného.[372] Další soudní rozhodnutí již výslovně váže náhradu škody na povinnost poškozeného snažit se o uzavření náhradního obchodu: „Kupec může ušlý zisk, který ztratil proto, že prodavačům nedodané zboží nemohl dále odprodat v malém, požadovat jen tehdy, dokáže-li, že zboží nemohl si z jiného místa opatřit“.[373]

Ustanovení výslovně upravující omezení rozsahu náhrady škody v případě neuskutečnění náhradního obchodu je našemu právnímu řádu známy zřejmě od dob zákoníku mezinárodního obchodu.[374] Tento zakotvoval v § 379, že „strana, která odstoupila od smlouvy, je povinna učinit vše, aby rozsah škody způsobené nesplněním smlouvy druhou stranou byl co nejmenší, zejména včas usilovat o náhradní koupi nebo náhradní prodej; jinak má druhá strana nárok na přiměřené snížení závazku nahradit škodu“. LMO zde příkladmo uvádí náhradní obchod jako způsob splnění preventivních povinnosti poškozeného. Je zajímavé, že toto ustanovení bylo v rámci systematiky LMO umístěny mezi ustanovení upravující rozsah náhrady škody při kupní smlouvě. Obecná úprava náhrady škody z porušení povinností ze závazkového vztahu (podle § 719 přiměřeně i při porušení povinností stanovených LMO) obsahovala ustanovení svou povahou generální k výše citovaného ustanovení. Jednalo se o § 257 LMO,[375] které plnilo roli tzv.. generální preventivních klauzule ve vztazích v mezinárodním obchodním styku.[376] Z uvedeného je zřejmé, že cílem ust.. § 379 LMO bylo modifikovat ust. § 257 LMO v tom směru, že poškozenému, který neuzavřel náhradní obchod ex lege nezanikalo právo na náhradu škody vzniklé v důsledku nesplnění této povinnosti, ale škůdce musel uplatnit nárok na přiměřené snížení náhrady škody. V konečném důsledku tedy § 379 LMO změkčovat dopad generální preventivních klauzule v případech odstoupení od kupní smlouvy, když umožňoval soudu snížit nárok poškozeného na náhradu škody přiměřeně vzhledem k intenzitě porušení preventivních povinnosti pokud okolnostem případu. Současný obchodní zákoník[377] v rámci ustanovení upravujúcich rozsah náhrady škody při kupní smlouvě neobsahuje ustanovení obdobné § 379 LMO. Namísto toho bylo mezi zvláštní stanovena o náhradě škody při kupní smlouvě zahrnuta ustanovení upravující výpočet náhrady škody v případě odstupující strana uzavřela náhradní obchod. Z důvodové zprávy k dotčenému ustanovení však vyplývá, že jeho účelem není jen výpočet náhrady škody v případě uzavření náhradního obchodu, ale toto ustanovení má doplňovat § 385 Obchodního zákoníku.[378] Na druhé straně v rámci prevence ustanovení obecné části náhrady škody bylo do textu zákona zakomponovány modifikované znění § 379 LMO. Podle jeho dikce v případě poškozená strana neuzavře včas náhradní obchod, nemá škůdce právo na přiměřené snížení náhrady škody (jak tomu bylo za dob LMO), ale nárok poškozené strany v části týkající se neprovedeném náhradního obchodu ex lege zaniká.

3. Náhradní obchod v komparativní průřezu

3.1 Preventivní povinnost a uzavření náhradního obchodu v německé právní úpravě

Německý občanský zákoník[379] při ustanoveních o závazkovém právě upravuje v § 254 spoluzavinění z nedbalosti (mitverschulden). Toto ustanovení obsahuje tři pravidla, která mají směřovat ke snížení rozsahu náhrady škody na základě zavinění poškozeného. První odstavec zmíněného ustanovení je svým obsahem obdobný ustanovení obsaženému v § 441 našeho občanského zákoníku.[380] Stanoví, že pokud je škoda způsobena také zaviněním poškozeného, tak povinnost náhrady a její rozsah bude záviset na okolnostech případu, zejména do jaké míry byla škoda způsobena jednou, resp. druhou stranou. Pro naše zkoumání je však podstatnější druhý odstavec § 254 BGB, ve kterém jsou stanoveny další dva případy, kdy se uplatní limitace rozsahu náhrady škody. Druhou situací je, pokud zavinění poškozeného spočívá v tom, že neupozornil dlužníka na nebezpečí neobvykle vysokých škod, o kterých dlužník nevěděl a ani nemohl vědět. Jedná se však o poměrně málo využívanou možnost zmírnění rozsahu náhrady škody. Třetím pravidlem je zakotvení přiměřeného snížení rozsahu náhrady škody i pro případ, pokud poškozený neodvrátí nebo nezmírní škodu. Na tomto místě je možné i v německém právu uvažovat o povinnosti poškozeného uzavřít náhradní smlouvu z důvodu, aby splnil zákonem uloženou povinnost na odvrácení, resp. zmírnění svých škod. Následkem může být snížení rozsahu náhrady škody, a to s ohledem na okolnosti případu. Soud tedy může posoudit jako samotné jednání, případně opomenutí poškozeného přispělo ke vzniku a rozsahu škody, což se promítne do rozhodnutí o rozsahu náhrady škody.

3.2 Common law

V systému common law došlo prostřednictvím činnosti soudů k přepracování doktríny sledující snížení škod při porušení smlouvy, tzv.. Mitigation of damages Doctrine nebo Doctrine of avoidable Consequences. Podstatou této doktríny je, že poškozený musí vynaložit přiměřené úsilí na minimalizaci následných škod vyplývajících z porušení smlouvy. Nejedná se však o „povinnost“ (duty to mitigate) poškozeného v pravém slova smyslu, protože její nesplněním nezaniká nárok na náhradu škody jako takový, ale co je podstatné, dochází jen k limitácii (omezení) rozsahu práva na žalovaný těch škod, kterým poškozený mohl zabránit. Zjednodušeně řečeno jde o limitaci nebo popření práva žalovat o ty škody, které zanedbal poškozený zmenšit, přesto, že tak mohl udělat. Je tedy vyloučeno pokrytí ztrát, kterým poškozená strana mohla předejít, pokud by vyvinula přiměřené úsilí. Posouzení toho, co je přiměřené úsilí odvozujeme z okolností jednotlivého případu, zejména s ohledem na předmět smlouvy.[381]

Doktrína Mitigation of damages v sobě zahrnuje jak komisívnu i omisívnu složku řízení poškozeného, což závisí na posouzení každého jednotlivého případu, jak je u něj možné předejít škodě, resp. ji snížit.[382]

V souvislosti s výše uvedenou doktrínou si musíme položit otázku, zda je v systému common law poškozený povinen uzavřít při porušení smlouvy náhradní obchod a za jakých podmínek. Z uvedené doktríny vyvozujeme, že předpokládá i aktivní řízení poškozeného. Ten by měl podniknout kroky vedoucí k náhradním řešením, kterými předejde dalším ztrátám. Znamená to tedy i povinnost poškozeného uzavřít náhradní smlouvu. Judikatura zabývající se závazkovým právem obecně podporuje názor, že poškozený by měl minimalizovat škody zastavením akumulace ztrát a případně, měl by podniknout přiměřené kroky vedoucí k nalezení náhradního plnění.[383] To znamená, že například prodávající, jehož zboží bylo odmítnut, se musí snažit za něj jinde získat co nejlepší cenu a kupující, kterému nebyl zboží doručeno musí snažit koupit zboží jinde co nejlevněji.[384] Někteří autoři přitvrzuje a říkají, že v případech, kdy je na trhu možné rozumně pořídit náhradní plnění, poškozený musí jít a pořídit ho, nemůže sedět a čekat na odškodné. Dále je již na rozhodnutí soudu jako posoudí řízení obou stran. Z pohledu poškozeného je podstatným faktem, že důkazní břemeno o tom, že poškozený mohl a nevyvinul přiměřené úsilí na to, aby se vyhnul dalším škodám, leží na straně, která škodu způsobila.[385]

Princip této doktríny pocházející ze systému common law můžeme najít iv kontinentálních právních řádech (např. Německo, Rakousko, Polsko, Itálie, Nizozemsko), a to v podobě tzv. zavinění z nedbalosti (Contributor negligence), s různými odlišnostmi a variacemi vzhledem k právní systémy jednotlivých zemí. Tato povinnost obezřetnosti byla však striktně odmítnuta ve Francii, i přesto, že podobné výsledky bychom mohli vyvodit z principu zvaného faut de la victim, kterou vyvodil Kasační soud (Cour de cassation). Ve dvou judikátů z roku 2003 Francouzský Nejvyšší soud explicitně odmítl uvedení podstaty principu Mitigation do francouzského práva. Na rozdíl od jiných kontinentálních právních řádů a systému common law, tam může škůdce uzavřít náhradní smlouvu pouze, pokud mu to nařídí soud, resp. se souhlasem soudu.[386]

Jak jsme uvedli, systém common law v USA a ve Velké Británii je založen na doktríně Mitigation, zatímco kontinentální systémy na principu (spolu) zavinění z nedbalosti (Contributor negligence). Tyto nejsou ani zdaleka totožné, ale pokud se soustředíme na povinnost poškozeného předcházet škodám, rozdílnosti klesají. Rozdíly mezi principem Mitigation a principem spoluzavinění vykazují divergence založené částečně na historických základech a částečně na rozdílnosti mezi koncepcemi smluvních systémů a smluvních vztahů.

3.3 Vybrané mezinárodní kodifikace

V mezinárodněprávní úpravě nenajdeme výslovné zakotvení preventivních povinnosti poškozeného v podobě uzavření náhradního obchodu. V rámci mezinárodního obchodu je uzavření náhradního obchodu odvozovány z povinnosti předcházet škodám. Je tomu tak iv případě Vídeňské úmluvy o mezinárodní koupi zboží. Ten nám na první pohled nenabízí jednoznačnou odpověď na otázku, zda je poškozený povinen za situace, kdy mu hrozí škoda, uzavřít náhradní obchod. V článku 75 Úmluvy nacházíme ustanovení obdobné § 469 Obchodního zákoníku. Vídeňská úmluva tedy počítá se situací, kdy po odstoupení od smlouvy došlo k uzavření náhradního obchodu. Uvedený článek však neslouží k omezení rozsahu náhrady škody, tak jako tomu je v případě § 385 obchodního zákoníku, ale jen na zjednodušení výpočtu a prokázání výše škody. Tento článek začíná být pro nás zajímavým až ve spojení s článkem 77 Úmluvy, který upravuje preventivní povinnost poškozené strany (Úmluva hovoří o straně, která uplatňuje porušení smlouvy). Souvztažnost těchto dvou článcích byla potvrzena i tribunálem. Mezinárodní obchodní arbitráže při Obchodní a průmyslové komoře Ruské federace. Tribunál se v citovaném rozhodnutí zabýval mimo jiné otázkou, jaká opatření je poškozená strana povinna v rámci předcházení, resp. zmírňování uskutečnit, přičemž dospěl k závěru, že jedním z opatření, jejichž prostřednictvím měl kupující (který byl v projednávaném případě poškozeným) předejít škodě bylo uzavření náhradního obchodu. Tribunál vyvodil tuto povinnost z čl. 77, tedy z preventivních povinnosti poškozeného. Přitom podmínky, za kterých mělo dojít k uzavření náhradního obchodu vyvozoval z článku 75 Úmluvy.

Ani v zásadách UNIDROIT nenacházíme výslovné zakotvení náhradního obchodu jako speciální preventivních povinnosti poškozeného. Povinnost uzavřít náhradní obchod je však opět vyvozovaná z obecné povinnosti vyhýbat se škodám, která je obsažena v čl. 7. 4. 8. Principů. V komentáři k tomuto článku je uvedeno: "Smyslem toto článku je vyhnout se tomu, aby dotyčná strana pouze pasivně seděla a čekat, dokud nebude odškodněna za újmu, jejíž mohla předejít nebo ji zmírnit. Žádná škoda, jíž poškozená strana mohla předejít uskutečněním rozumných kroků, nebude nahrazena. Na závěr ještě dodáme, že podobné ustanovení nacházíme i v článku 9:505 ve spojení s článkem 9:506 PECL.[387]

4. Obecné a teoretické otázky povinnosti uzavřít náhradní obchod

Ustanovení Obchodního zákoníku obsažené v § 385 poškozeného nepřímo nutí k uzavření náhradní smlouvy. Toto ustanovení je svou povahou speciálním ustanovením ke kogentním § 382 a § 384 obchodního zákoníku, které upravují preventivní a zakročovaciu povinnost osoby, jíž hrozí, resp. které vznikla škoda. Uvedená ustanovení jsou konkretizací obecných ustanovení, která zakotvují tyto povinnosti v občanském zákoníku v § 415 av § 417 i obchodně-právní vztahy. V souvislosti s uzavíráním náhradní smlouvy nacházíme v Obchodním zákoníku kromě § 385 i další ustanovení, a to při právní úpravě kupní smlouvy. Jedná se o § 469. Toto ustanovení je zvláštním ustanovením o náhradě škody, které dává určitý návod jak postupovat při výpočtu výše náhrady škody při uzavření náhradní smlouvy kupujícím nebo prodávajícím po odstoupení od smlouvy.

Rozebírány ustanovení § 385 je dispozitivní povahy, což znamená, že smluvní strany mohou při jednání o uzavření smlouvy sjednat omezení nebo modifikaci povinnosti uzavřít náhradní smlouvu poškozeným, pokud odstoupí od smlouvy pro porušení smluvních povinností druhé strany. Naproti tomu ustanovení § 384, které zakládá povinnost provést opatření k odvrácení nebo zmírnění škody je ve smyslu výpočtu obsaženém v § 263 Obchodního zákoníku kogentní. Z předmětného ustanovení můžeme interpretací odvodit i povinnost poškozeného uzavřít náhradní smlouvu. Z tohoto hlediska se nám může jevit ustanovení § 385 jako nadbytečné. Jeho význam však vidíme právě v možnosti smluvních stran pro případ, pokud by nastaly skutečnosti tam uvedené, vyloučit aplikaci tohoto ustanovení, resp. povinnosti poškozeného uzavřít náhradní obchod. Smluvní strany by mohly mít zájem na vyloučení této povinnosti s ohledem na povahu předmětu smlouvy nebo na účel, za kterým byla uzavřena, či z jakýchkoliv důvodů, resp. by tím dali najevo, že nemají zájem o náhradní plnění od jiných subjektů.

Ze znění posuzovaného ustanovení § 385 vyplývá, že povinnost poškozeného uzavřít náhradní smlouvu vzniká jen za splnění přesně stanovených podmínek, které jsou v něm zakotveny, přičemž podle našeho názoru je třeba je vykládat (s ohledem na poškozeného) spíše restriktivně. Poškozený je nepřímo nucen (pod sankcí nepřiznání náhrady té části škody, které se dalo předejít uzavřením náhradního obchodu) uzavřít náhradní smlouvu pouze v případě, že dojde k porušení smluvní povinnosti druhé strany a následně ze strany poškozeného dojde k využití oprávnění odstoupit od smlouvy. V důsledku odstoupení od smlouvy nebude naplněn její účel a následně může vzniknout další škoda, jejíž pokud je to možné se má zabránit, a to is ohledem na obecnou povinnost předcházet škodám. Není zcela zřejmé, jak uvádí i Faldyna, proč zákon mluví o této povinnosti poškozeného pouze v souvislosti s odstoupením od smlouvy při porušení smluvních a nikoli obecně závazkových povinností, protože odstoupit od smlouvy lze i na základě jiných důvodů. Podle našeho názoru úmyslem zakotvení této možnosti poškozeného pro odstoupení od smlouvy, které je vztaženo jen na porušení smluvních povinností spočívá zřejmě v tom, že pokud jde o porušení jiných (nesmluvních povinností), ty budou posuzovány přísnější podle kogentních ustanovení § 384. V takovém případě zákon neumožňuje dohodou omezit, či vyloučit povinnost uzavření náhradní smlouvy poškozeným.

Další podstatnou skutečností pro aplikaci ustanovení obsaženého v § 385 je, že tato povinnost vzniká jen při odstoupení od smlouvy, za výše uvedených podmínek. Jak jsme uvedli, vnímáme význam ustanovení § 385 v možnosti dohodou vyloučit povinnost poškozeného uzavřít náhradní obchod, a proto zákonodárce zakotvil tuto možnost jen pro případ odstoupení od smlouvy z důvodů porušení smluvních povinností. Při odstoupení od smlouvy pro porušení jiných povinností smluvní strany tedy není možné postupovat stejně.

Není zcela zřejmé, zda je možné povinnost poškozeného uzavřít náhradní smlouvu k účelu původní smlouvy chápat jako povinnost ve smyslu tradičního chápání povinnosti jako takové. V systému common law se poukazuje na to, že se jedná spíše o jakousi kvazi povinnost. Následkem nesplnění této řekněme kvazi povinnosti totiž není zánik nároku na náhradu škody, který poškozenému vznikl v souvislosti s porušením smluvních povinností druhou stranou, ale jde jen o omezení rozsahu náhrady škody. Význam všech zakročovacích povinností, které přikazují poškozenému, aby se vyhnul dalším škodám, zda jejich zmírnil je v limitácii rozsahu škody, která mu má být nahrazena. Vzhledem k tomu, že si má počínat tak, aby škoda byla snížena, resp. aby nedošlo k jejímu dalšímu rozšíření, omezuje se náhrada škody o tu část, které mohl předejít uzavřením náhradní smlouvy. Soud proto nepřizná poškozenému plnou výši škody, poškozená strana nemá nárok na náhradu té škody, která vznikla z důvodu, že včas neuzavřela náhradní smlouvu. Jak popíšeme dále, uzavření náhradní smlouvy není vždy možné, resp. účelné. Na tyto otázky však právní úprava nedává odpověď (což lze z určitého hlediska považovat za rozumné) a nechává tak prostor soudnímu uvážení.

V souvislosti s ustanoveními o zakročovacej povinnosti se můžeme setkat s rozdílnými názory na posouzení charakteru povinnosti poškozeného, a to jednak jako odpovědnosti, resp. spoluodpovědnosti a jednak jako určité specifické povinnosti, která není vnímána jako odpovědnost. Druhý názor je založen na tom, že není možné, aby vznikl závazek samého vůči sobě. Z toho vyplývá i rozdílnost tvrzení o tom, zda je možné se této odpovědnosti zbavit existencí některé z okolností vylučujících odpovědnost, vzhledem k objektivní povahu odpovědnosti ve vztazích řídících se Obchodním zákoníkem. Přikláníme se k názoru, že se jedná o odpovědnost poškozeného vůči druhé smluvní straně z důvodu porušení zakročovacej povinnosti stanovené zákonem, kterou vnímáme jako povinnost poškozeného, která je v souladu s poctivým obchodním stykem, protože samotný poškozený by měl mít zájem na tom, aby škoda byla co nejnižší. Zákon spojuje s porušením povinností (ať už smluvních nebo zákonných) určité právní následky. Například následkem porušení povinnosti splnit peněžitý závazek včas, je vznik povinnosti platit úroky z prodlení. Právními následky porušení jiných povinností může být vznik zodpovednosti za vady, či zodpovednosti za škodu. Pokud se podíváme na § 385 z hlediska vztahu právní povinnosti (její porušení) a právních následků, dojdeme k závěru, že pokud poškozený poruší svou právní povinnost uzavřít náhradní obchod, nastanou zákonem předvídané právní následky. Tyto však nespočívají ve vzniku právního vztahu odpovědnosti za škodu (dle ust. § 373 a násl. Obchodního zákoníku), ale vzniká speciální odpovědnostní právní vztah, ve kterém poškozený zodpovídá škůdci za porušení preventivních (zakročovacích) povinnosti, čehož následkem je omezení nároku poškozeného na náhradu škody. Protože tento nárok zaniká za splnění zákonných předpokladů ex lege, soud takový nárok nemůže přiznat a je na něj povinen přihlížet ex officio.

4.1 Včasnost uzavření náhradního obchodu

Jednou z podmínek, za kterých poškozené straně nezanikne nárok na náhradu škody je včasnost uzavření náhradního obchodu.[388] Jelikož obchodní zákoník neříká, co je třeba pod tímto pojmem rozumět, je podle našeho názoru třeba včasnost transakce posoudit zvlášť při každém případě s přihlédnutím na specifické okolnosti případu, zejména situaci na trhu, povahu zboží a transakce, pozici stran na trhu a jiné.[389] Například soud v Düsseldorfu ve svém rozhodnutí ze dne 14. ledna 1999[390] posuzoval právě otázku, zda prodávající, který odstoupil od smlouvy uskutečnil náhradní obchod (prodej zboží) včas. V projednávaném případě se jednalo o prodej módního oblečení na italském trhu, přičemž k odstoupení od smlouvy došlo v době, kdy většina obchodníků měla zboží na nadcházející sezónu nakoupený, a tedy neměli důvod nakupovat více zboží. Soud konstatoval, že náhradní prodej zboží třetí osobě uskutečněný dva měsíce po odstoupení od smlouvy lze s přihlédnutím k okolnostem případu považovat za rozumný.[391] Zajímavým je, že soud nijak nesnažil časově vymezit období, ve kterém by se měl náhradní obchod realizovat, což podle našeho názoru ani není možné, ale po zvážení okolností případu posuzoval včasnost transakce z hlediska její rozumnosti. Podle dalšího rozhodnutí uskutečnění náhradní koupě přibližně dva týdny poté, co prodávající prohlásil, že svou povinnost nesplní, nelze považovat za porušení povinnosti vyhýbat se škodám. Rozhodnutí bylo přijato navzdory skutečnosti, že v tomto období došlo k rapidnímu nárůstu cen. Soud však velmi správně přihlédl k okolnostem případu, konkrétně na špekulatívnosť původního.[392]

Nabízí se i odlišný pohled na otázku včasnosti náhradního obchodu. Včasnost transakce lze posuzovat i tím způsobem, že náhradní obchod lze uskutečnit až poté, co od odstoupení od smlouvy uběhne rozumný čas.[393] Podle všeho je smyslem takového výkladu, aby mezi odstoupením od smlouvy a uzavřením náhradního obchodu existoval určitý „rozumný“ časový interval, během kterého by mohla být dostatečně zmapování situace na trhu případně by se mohlo "počkat", zatímco cena zboží stoupne (pokud by se jednalo např. o sezónní zboží). Tím by se předešlo, když poškozená strana uzavře náhradní obchod bezprostředně po odstoupení od smlouvy za cenu nepřiměřenou původní transakci, přičemž tato cena může v daném okamžiku patřit mezi nejvýhodnější na trhu. Naopak ve věci FCF S.A. v. Adriafil Commerciale S.r.l. rozhodnuté dne 15. září 2000 na jednom ze švýcarských soudů se za rozumný čas považovalo uzavření náhradního obchodu bezprostředně po odstoupení od smlouvy. Taková situace může nastat například tehdy, když jde o zboží, které má kolísavou hodnotu.[394]

Z uvedených rozhodnutí je zřejmé, že posouzení této otázky bude vždy věcí soudu ve smyslu výše prezentovaných kritérií.

Spornou otázkou může být, zda poškozená strana je „povinna“ uzavřít náhradní obchod i před tím, než došlo k odstoupení od smlouvy. Gramatický výklad § 385 Obchodního zákoníku nám nenabízí jednoznačnou odpověď, protože „povinnost“ poškozené strany uzavřít náhradní obchod neváže na dobu po odstoupení od smlouvy, pouze uvádí, že pokud poškozená strana odstoupila od smlouvy, nemá nárok na náhradu škody, která vznikla v důsledku toho , že včas neuzavřela náhradní obchod.

Z logiky věci je zřejmé, že i strana, která se jen chystá odstoupit od smlouvy, může uzavřít náhradní smlouvu, aby tak předešla hrozící škodě. Do momentu odstoupení od smlouvy (resp. jiného způsobu ukončení smluvního vztahu) však bude vázána svým projevem a tudíž povinna smlouvu řádně plnit, případně nahradit škodu, která vznikne v důsledku nesplnění (porušení) smlouvy. Dotyčná strana se tak může rozhodnout, že buď uzavře náhradní obchod, a to s vědomím, že původní smlouvu nebude schopna splnit (a tím pádem bude odpovídat za škodu, která druhé straně vznikne) nebo bude vyčkávat, dokud nedojde k zániku smluvního vztahu. V případě uskutečnění náhradního obchodu před ukončením smluvního vztahu se dotyčná strana nemůže jako okolnosti vylučující její odpovědnost dovolávat toho, že se snažila předejít hrozící škodě. Záviselo by však od okolnosti případu (např. oznámení druhé strany, že nebude smlouvu plnit resp. že smlouvu poruší[395]), zda by v takovém případě nepřicházela v úvahu aplikace § 265 Obchodního zákoníku.[396]

Na druhé straně požadovat od poškozeného, aby uzavřel náhradní obchod před odstoupením od smlouvy by mu mohlo znemožnit plnit z původní smlouvy v době, po kterou je strana porušující smlouvu ve smyslu zásady pacta sunt servanda oprávněna požadovat plnění.[397] Povinnost poškozené strany vyhýbat se škodám tak lze vázat pouze na dobu po odstoupení od smlouvy.[398]

Podobné pravidlo nacházíme v oblasti práva common law v podobě tzv.. anticipatory Breach, představující situaci, kdy strana povinna ze smlouvy oznámí oprávněné straně svůj úmysl porušit smlouvu.[399] Oprávněná strana má v tomto případě možnost přijmout oznámení (repudiation) a ukončit kontrakt nebo ho ignorovat. V případě Shindler v. Northern Raincoat Co Ltd byla posuzována otázka, zda oprávněná strana má povinnost uzavřít náhradní obchod před přijetím repudiation resp. pokud repudiaton nepřijme. K tomu ve věci jednající soudce uvedl: „Nelze říci, že existuje nějaká povinnost na straně žalobce vyhýbat se škodám, dokud nedošlo k takovému porušení, které žalobce za porušení i přijal“ (a tím vlastně k ukončení smlouvy).

Odlišný pohled na tuto otázku byl zaujatý ve věci Ban Chuan Trading, podle kterého žalobce (poškozený) měl vyhnout škodě iv případě, jestliže byl o úmyslu škůdce porušit smlouvu vyrozuměn. Vycházelo se přitom z jiného rozhodnutí, ve kterém soudce Mokhtar Sidin JCA uvedl, že žalobce byl povinen přijmout repudiation ihned, jak to bylo možné a tím měl minimalizovat škodu. Vůči škůdci, který poškozeného řádně informoval o úmyslu porušit povinnost by bylo nespravedlivé, kdyby měl nést i škodu, která vznikla v důsledku toho, že poškozený nepřijal repudiation, i když ho přijmout mohl.

Z uvedeného je zřejmé, že otázka, zda je poškozený povinen předcházet škodám i před ukončením smlouvy (pokud o porušení povinnosti byl upozorněn) je sporná. Převažující část právní vědy se však přiklání k názoru (založenému na zásadě pacta sunt servanda), že do ukončení smlouvy od poškozeného nelze požadovat, aby uskutečňoval opatření k předcházení možným škodám.

4.2 Přiměřenost náhradního obchodu

Obchodní zákoník výslovně nestanoví, že náhradní obchod má být uskutečněn přiměřeným způsobem. Tuto povinnost poškozené strany však můžeme vyvodit ze zásad, na kterých je postavena soukromoprávní prevence, jakož i z účelu předmětného zákonného ustanovení. Přiměřenost náhradního obchodu lze per analogiam dovodit i z ustanovení § 469 Obchodního zákoníku.[400] Předpokládáme, že rozumný zákonodárce by od poškozeného subjektu nepožadoval, aby za účelem zachování svého nároku na náhradu škody uskutečnil jakýkoliv, dokonce i zjevně nepřiměřený náhradní obchod. Při důsledném gramatickém výkladu ustanovení § 385 Obchodního zákoníku bychom mohli dospět k absurdnímu závěru, že na zachování nároku poškozené strany na náhradu škody, které se dalo předejít uzavřením náhradního obchodu stačí, pokud poškozená strana tento náhradní obchod uzavře, a to bez ohledu na jeho proporcionalitu k původnímu obchodu. Poškozená strana by při uzavírání náhradního obchodu měla jednat jako starostlivý a obezřetný obchodník.[401] Ve starší literatuře se k tomuto uvádělo: „Není-li tu zákonitého ustanovení, které kontroluje dobu a způsob zadávání úhradných kup, nelze po této stránce od kupce požadovat jiné, než to, aby jednal s opatrností, kterou vyžaduje pečlivost řádného obchodníka“.[402] Před uzavřením náhradního obchodu nemusí poškozená strana prozkoumat všechny nabídky na trhu. Při posuzování přiměřenosti náhradního obchodu je třeba přihlížet ke všem okolnostem případu. Proto i uzavření náhradního obchodu za vyšší resp. nižší cenu, než je tržní cena může splňovat znaky přiměřenosti.[403] Vždyť přece i cena, kterou obchodníci na trhu běžně dosahují při sjednávání transakcí zpravidla není cenou tržně nejvyšší, ale nejvyšší s přihlédnutím k okolnostem, za nichž se sjednává.[404]

Určitým návodem pro posouzení přiměřenosti náhradního obchodu může být komentář Sekretariátu OSN k Úmluvě o mezinárodní koupi zboží. Podle tohoto přiměřený náhradní obchod musí být proveden takovým způsobem, aby bylo zboží prodáno za nejvyšší rozumně očekávanou cenu nebo obstaraný za nejnižší rozumně očekávanou cenu vzhledem k okolnostem případu. Náhradní obchod tedy nemusí být proveden za identických podmínek (kvantita, cena, čas dodání) jak by tomu bylo v případě původní smlouvy, od které strana odstoupila.[405] Obecně lze rozumný náhradní obchod vymezit jako obchod uzavřený za přibližnou tržní cenu a obchodních podmínek srovnatelných s původním obchodem. Při posuzování přiměřenosti náhradního obchodu je podle našeho názoru třeba vzít v úvahu ještě jedno podstatné kritérium. Subjektem, který se zavázal ke splnění povinnosti nebyl poškozen, ale škůdce. Proto měl vykonat vše, co je třeba ke splnění této povinnosti. Proč by měl poškozený, který svou povinnost neporušil, snášet škodlivé následky ze svého pokud neuzavře náhradní obchod. Z uvedeného důvodu by míra péče a obezřetnosti poškozeného měla být mírnější. Touto otázkou se však v další části nebudeme zabývat.

Vzhledem k rozsáhlou škálu v úvahu přicházejících kritérií, může být rozpětí rozumné ceny velmi široké.[406] V každém případě, pokud mezi smluvní cenou a cenou náhradního obchodu bude značný nepoměr, bude nutné posoudit rozsah nároku poškozeného na náhradu škody podle kritéria rozumnosti náhradního obchodu. Poškozený nebude mít nárok na náhradu té části škody, která tvoří rozdíl mezi uskutečněným „nerozumným“ obchodem a obchodem, který by uzavřel pečlivý a obezřetný obchodník.

4.3 Možnost uzavření náhradního obchodu

Nárok poškozeného na náhradu té části škody, které se dalo předejít uzavřením náhradního obchodu nezanikne, pokud neexistuje možnost uzavřít náhradní obchod (objektivní kritérium), resp. jestliže od poškozeného nelze požadovat, aby náhradní obchod uzavřel (subjektivně kritérium). Základním předpokladem uzavření náhradního obchodu je existence dostupného trhu (available market). Toto pravidlo bylo vyjádřeno v případě Tanso Enterprise Sdn Bhd v Temenang Engineering Sdn Bhd. V tomto případě byl žalovaný obviněn z porušení smlouvy o dodávce obyčejných cihel. Žalobce od žalovaného požadoval náhradu škody vzniklé v důsledku porušení smlouvy. Ve věci soud však konstatoval, že obyčejné cihly jsou běžně dostupné na trhu a tedy žalobce si je měl pořídit. Tímto způsobem se měl žalobce Zakázat škodě.[407] To koresponduje s dikcí § 385 obchodního zákoníku, podle něhož má poškozený uzavřít náhradní obchod na účel, na který měla sloužit smlouva, od které poškozená strana odstoupila. Zákon tak rozšiřuje tzv. dostupný trh, a to s přihlédnutím k účelu smlouvy. Pokud budeme uvažovat v dimenzích výše uvedeného případu, tak poškozená strana byla skutečně povinna pořídit si jakékoliv běžné cihly sledujíc tak naplnění účelu smlouvy.

Pokud by však z účelu smlouvy vyplývalo, že poškozená strana má zájem jen o konkrétní typ (druh) cihel, které se na dostupném trhu nenacházejí, nebylo by od ní možné (ani spravedlivé) požadovat, aby uzavřela náhradní obchod. Uzavřením takového náhradního obchodu by totiž nedošlo k naplnění účelu původní zakázky. Otázkou je, co si lze pod dostupným trhem představovat. Může to být například trh, na kterém uskutečňuje poškozený své obchodní aktivity. Určitým vodítkem nám může být rozhodnutí Nejvyššího zemského soudu v Celle ze dne 2. září 1998,[408] podle kterého poškozená strana se nevyhnula škodě tím, že nehledala možnost uzavřít náhradní obchod na trhu mimo svého regionu. Toto rozhodnutí však nelze všeobecně akceptovat. Při hodnocení dostupnosti trhu totiž musíme brát zřetel i na možnosti poškozené strany seznámit se se situací na ostatních trzích. Rozdíl bude například v případě nadnárodní společnosti, která mě dokonale zmapovaný trh a regionálního prodejce, který své obchodní aktivity soustřeďuje výhradně ve svém regionu.

Případy, kdy od poškozené strany nelze požadovat uzavření náhradního obchodu jsou různorodé. Je tomu tak například v situaci, kdy uzavřením náhradního obchodu by poškozená strana riskovala svou obchodní pověst nebo dobré vztahy. Zároveň je třeba zohlednit, že od poškozené strany (která dosud žádnou povinnost neporušila), nelze požadovat, aby při vyhýbání se škodě vynaložila přehnaně vysoké náklady,[409] případně aby byla zatažena do komplikovaného soudního sporu.[410] Může totiž nastat situace, že jediný subjekt, se kterým může poškozená strana uzavřít náhradní obchod je známý jako nedůvěryhodný obchodní partner.

5. Několik poznámek k ekonomickým aspektům náhradního obchodu

Primárním cílem náhrady škody v závazkovém právě je kompenzace. Při porušení povinností ze závazkového vztahu klademe zřetel (a ochranu) na poškozeného, který očekával určitý prospěch z obchodu, ke kterému nakonec nedošlo a který byl zmařen. Přesto v některých případech zákon připouští, aby rozsah náhrady škody byl nejen omezený, ale dokonce požaduje aktivní řízení ze strany poškozeného, jehož cílem má být zmenšení škody a tedy i snížení ztrát na straně škůdce.

Profesor Dan Dobbs uvádí tři důvody, na základě kterých můžeme odvodit povinnost poškozeného zabránit škodě a pro které může dojít k omezení rozsahu náhrady škody. Podle něj jsou důvody jednak morální, ekonomické a také pragmatické.[411]

Morální aspekt může být podložen několika filozoficko – teoretickými koncepty počínaje voluntaristickým teoriích a konče morálkou danou „shora“, avšak těmto aspektům se nebudeme podrobněji zabývat. Stejně ani druhým důvodem k limitaci náhrady škody, kterým je podle prof. Dobbse pragmatismus. Ten vysvětluje tím, že odpovědnost se musí někde zastavit a že soudy by měly mít možnost vyjádřit, kde bude zastavena.

Jako nejpodstatnější z našeho pohledu vnímáme ekonomické teorie, které odvozují potřebu limitace náhrady škody potřebou snižování společenských nákladů (social costs). Tyto jsou vázány na vyhýbání se hospodářským škodám. Proto se i poškozenému ukládá povinnost vyhnout se škodám, kterým může zabránit. Z pohledu ekonomů totiž existují obavy, že neomezená odpovědnost by mohla vést ke zvýšení cen zboží a služeb, které škůdce poskytuje a také, že by mohlo docházet k neefektivnímu využívání zdrojů.[412]

Zakotvením této preventivní a zejména zakročovacej povinnosti poškozeného spočívající v povinnosti uzavřít náhradní smlouvu se nám může zdát, že zvýhodňujeme škůdce před poškozeným. Z ekonomického pohledu tím však právo podporuje vyhýbání se ztrátám. Proto by strana, která se dozví o porušení závazku měla zastavit další jednání, které vede k akumulaci škod. Z uvedených důvodů ekonomické teorie podporují zakotvení povinnosti, která od poškozeného požaduje, aby podnikl příslušné kroky k zajištění vhodné náhrady.

6. Závěr

Jak jsme v našem příspěvku poukázali, uzavření náhradního obchodu v rámci prevence povinností poškozeného má své místo jak v obchodně-právní konceptu odpovědnosti za škodu, tak v rámci obecných soukromoprávních preventivních povinností.

Závěrem se žádá konstatovat, že v našem příspěvku rozebírán § 385 Obchodního zákoníku nepatří mezi probírané ustanovení. Přesto považujeme toto as ním související ustanovení preventivních povahy za důležité, a to zejména v období negativních hospodářských výsledků. Je zřejmé, že ustanovení této povahy nemají podstatný vliv na vývoj hospodářské situace. Přesto mohou, i když nepřímo, ovlivnit situaci na trhu a tím zlepšit ekonomické ukazatele. Pokud je poškozený po vyvinutí svého úsilí o uzavření náhradní smlouvy úspěšný, výsledkem je lepší alokace zboží a služeb při současném snížení společenských nákladů, což je ku prospěchu ekonomickému blahobytu celé společnosti.

zpět na obsah | TOC

8.kapitola - K některým problémům právní úpravy smlouvy o tichém společenství z historického a aktuálního pohledu

1. Tichá společnost podle předválečné úpravy

Právní úprava tiché společnosti byla v zákoně č. 1/1863 ř. z., všeobecný zákoník obchodní (dále též jen „VZO“), obsažena v čl. 250–265. V úvodním ustanovení VZO normoval, že „Tichá společnost jest, když se někdo v provozování něčí živnosti obchodní zúčastní vložením jmění, bera podíl v zisku i ztrátě“. Oproti současné úpravě nemusela být smlouva uzavřena v písemné formě; nevyžadovaly se žádné jiné formálnosti.

Majetník obchodní živnosti provozoval obchody pod svou firmou, která nesměla v důsledku účasti tichého společníka naznačovat, že se jedná o obchodní společnost. Nejvyšší soud uzavřel, že „Smlouvou o tiché společnosti zakládá se jen smluvní poměr mezi podnikatelem obchodní živnosti a mezi tichým společníkem, tichá společnost není však samostatným právním podmětem. „Společenské jmění“ i s podnikem jest podnikem původního podnikatele, komplementáře, na jehož podniku se tichý společník súčastňuje vkladem…“ [413], [414]

Na rozdíl od současné úpravy se majetník obchodní živnosti stal vlastníkem vkladu; možným užíváním věci  [415] nebo výkonem práva se VZO nezabýval. Pojem „vklad“ interpretovala judikatura takto: „Vkladem tichého společníka může býti jakákoliv majetková výhoda, v penězích ocenitelná… Majetkový vklad nemusí náležet v hotovosti; může to býti i vklad ve věcech cenných, v pohledávkách dobytných, v podniku nějakém anebo v pracech tichého společníka. Ale vždy musí vklad záležeti ve věcech, které se dají realisovati na roveň peněz.“[416] Otázkou zůstává, nakolik se „práce“ (výkon, činnost) shoduje s formulací „…stal se vlastníkem vkladu.“ Současná doktrína jakoukoliv činnost jako vklad spíše odmítá z důvodu možné kolize se zákoníkem práce.

Shoda předválečné a současné právní úpravy panuje v tom, že tichý společník nebyl a není povinen zvyšovat svůj vklad nebo jej v případě ztráty doplňovat.

Tichému společníkovi bylo dáno oprávnění požadovat přepis roční bilance a nahlížet do knih za účelem jejich kontroly. Nebyl-li však „při tiché společnosti majitel obchodního podniku kupcem plného práva, nebylo mu sice možné uložit, aby vedl knihy a činil závěrky (čl. 29 a nn. obch. zák.), byl však povinen skládat tichému společníkovi účet a dáti mu podrobné sestavení příjmů a vydání.“[417] Obdobně se Nejvyšší soud vyjádřil k oprávnění tichého společníka ve vztahu ke kupci plného práva: „Tichý společník není oprávněn žádati na komplementáři plného práva, by mu vydával účet o obchodování a to ani po skončení tiché společnosti.“

Z odůvodnění plyne, že žalobce byl tichým společníkem žalovaného a domáhal se po skončení společenského poměru vyúčtování příjmů a vydání za dobu společenského poměru…Žaloba byla zamítnuta soudy všech tří stolic. Nejvyšší soud shledal, že komplementářem společnosti, k níž žalobce přistoupil jako tichý společník, měla být protokolovaná firma Josef S. v Praze, jejímž majitelem je žalovaný. Komplementář měl být tudíž kupec plného práva.

Práva tichého společníka vůči takovému komplementáři jsou v čl. 253 obch. zák. přesně a výlučně uvedena. Tichý společník, podobně jako komanditista, dle č. 160 obch. zák., smí na takovémto komplementáři pouze žádati, by s ním sdělil přepis roční bilance, a může, nahlížeje do obchodních knih a papírů, zkoumati jejich správnost; dle druhého odstavce čl. 253 obch. zák. může obchodní soud na návrh tichého společníka, jsou-li tu závažné důvody, v každý čas naříditi, by mu sděleny byly bilance nebo jinaká vysvětlení se občasným předložením knih a papírů. Nárok, aby komplementář, který jest kupcem plného práva a jako takový dle § 7 uvozovacího zákona k obch. zák. a čl. 28 a 29 obch. zák. má vésti obchodní knihy, prováděti inventuru a zhotovovati bilanci, vydával tichému společníkovi účet o obchodování, není v zákoně odůvodněn…Podotknout dlužno, že práva tichého společníka v čl. 253 uvedená zůstávají nezměněna i při skončení tiché společnosti. To plyne z čl. 265 obch. zák., který po zrušení tiché společnosti nařizuje majiteli podniku pouze to, aby se s tichým společníkem vypořádal a jeho pohledávku mu vyplatil v penězích a provedl likvidace nevyřízených obchodů. Nespadá-li konec tiché společnosti s koncem obchodního roku v jedno, může tichý společník ohledně obchodování do doby trván společnosti spadaného žádati pouze o sdělení bilance ku dni skončení společnosti, a nikoli žádati vydání účtu za dobu, po kterou společnost trvala; samo sebou se rozumí, že s druhé strany i po tomto zrušení společnosti má tichý společník právo, by nahlížel v knihy a papíry, ovšem nyní již jen potud, pokud toho zájem jeho na řádném vypořádání vyžaduje.[418]

Podle čl. 254 VZO nebylo k platnosti smlouvy nutné, aby obsahovala ujednání o nejvyšší míře, kterou se tichý společník účastní na zisku a ztrátě. Podle rozhodnutí Nejvyššího soudu[419] „tiché společenství předpokládá nejen účast na zisku, nýbrž i na ztrátě“. Míra (podíl) mohla být určena rozhodnutím soudu; bylo-li třeba i na základě posudku znalců.

Skutečnost, že se jedná o smlouvu o tichém společenství, aniž by musela výslovně upravovat podíl na ztrátě, pokud ovšem obsahovala ostatní náležitosti svědčící tomuto smluvní typu, podporovala judikatura: „Písemná smlouva, podle níž určitá osoba přistoupila jako tichý společník se vkladem v hotovosti k výdělečnému podniku jiné osoby, která se zavázala věnovati tomuto společnému účelu svoje majetkové nároky z dosavadních investic v jisté hodnotě, podléhá poplatku jako smlouva o tiché společnosti, i když nebylo nic ujednáno o účasti přistouplé osoby na ztrátě podniku; poplatek měří se z obnosu, který representuje majetkové vklady, smlouvou tou věnované k docílení společného prospěchu… Okolnost však, ze které stížnost dovozuje, že smlouvou tou nemohla býti ujednána tichá společnost podle čl. 250 o. z., totiž okolnost, že nebylo nic ujednáno o stěžovatelově účasti na ztrátě podniku, není nijak na překážku tomu, aby právní poměr smlouvou tou založený byl kvalifikován jako tichá společnost, neboť v nedostatku výslovného smluvního ujednání o účasti tichého společníka na ztrátě platí v tom směru ustanovení zákona, podle něhož jest tichý společník účasten na zisku a ztrátě, a jen tehdy, když by ve smlouvě byla účast na ztrátě pro osobu na podniku se zúčastňující vůbec vyloučena, mohlo by se pochybovati o právní povaze takové společnosti jako společnosti tiché.“  [420], [421]

Následující články předválečné právní úpravy (čl. 255–257 a čl. 260) se staly inspiračním zdrojem aktuálního stavu daného ustanoveními § 677 a § 678 obch. zák.

Články 258 a 259 se zabývaly řešením otázky konkursu prohlášeného na „majetníka obchodní živosti“.

Článek 261 vypočítával důvody zániku tichého společenství.[422] I zde lze spatřovat paralelu mezi předválečnou a současnou úpravou.

Není bez zajímavosti, že již VZO obsahoval čl. 262, v němž bylo uvedeno, že „jsou-li tu vážné příčiny, může se žádati, aby tichá společnost před vypršením času, na který byla učiněna, anebo jestli smlouva učiněna na neurčitý čas, bez napřed dané výpovědi se rozvázala. Jest-li spor o to, zdali se příčiny takové připustiti mají, tehdy posouzení toho zůstane na uznání soudcově.“ Do současné právní úpravy bylo oprávnění kterékoliv ze smluvních stran domáhat se u soudu zrušení závazků z této smlouvy, jsou-li pro to důležité důvody (§ 679a obch. zák.) zařazeno až novelou obch. zák. provedenou zákonem č. 370/2000 Sb. a vztahuje se na smlouvy uzavřené na dobu určitou i dobu neurčitou.

2. Tichá společnost podle úpravy v hospodářském zákoníku

VZO byl zrušen zákonem č. 141/1950 Sb., občanský zákoník. Soukromé podnikání bylo na dlouhé roky přetrženo; z tuzemského právního řádu se smlouva o tichém společenství „vytratila“. Renesanci přinesla až jedna z posledních (porevolučních) novel hospodářského zákoníku.

Tichá společnost, jak ji zákon nazýval, byla obsažena v ust. § 106u–106z. Neměla však charakter obchodní společnosti, nebyla považována za samostatný právní subjekt, nezapisovala se do podnikového rejstříku. Skutečnost, že se jednalo o závazkový vztah, podtrhuje ust. § 106u, podle jehož znění jde o tichou společnost, jestliže se někdo majetkovým vkladem zúčastňuje podnikatelské činnosti jiné osoby (podnikatele) za podíl na zisku i ztrátě, určený smlouvou. Z dikce zákona opět výslovně neplynulo, zda rozsah tichého společníka na zisku a ztrátě musel být stejný, jestliže měl (mohl) být „určený smlouvou“.

Podnikatel provozoval činnost pod svým obchodním názvem (firmou), který nesměl ani naznačovat, že by z důvodu účasti tichého společníka mělo jít o obchodní společnost, jinak tichý společník ručil třetím osobám osobně, společně a nerozdílně.

Stejně jako ve VZO bylo i v krátkém období účinnosti novelizovaného hospodářského zákoníku dáno, že osoba vykonávající podnikatelskou činnost se stává vlastníkem vkladu tichého společníka. Opět ani zmínka o možnosti vklad ve formě věci užívat či u práva jej vykonávat.

Tichý společník nebyl povinen zvýšit svůj vklad nad částku sjednanou ve smlouvě ani doplnit vklad zmenšený ztrátou, což nebránilo opačnému ujednání ve smlouvě. Ani současná právní úprava takovou konstrukci nevylučuje.

Právo na stejnopis účetní závěrky a právo nahlížet do obchodních knih a obchodních spisů (dnes do obchodních dokladů a účetních záznamů), týkajících se podnikání, na němž se tichý společník účastní, zůstalo zachováno. Rozdíl spočívá pouze v tom, že podle § 106w hospodářského zákoníku byla „dostačující“ roční závěrka; ust. § 675 obch. zák. operuje s širším pojmem účetní závěrka. Jakoby při zániku smlouvy v průběhu kalendářního roku musel tichý společník čekat na zpracování roční účetní závěrky, na jejímž základě mu měl být vrácen vklad (část vkladu) zvýšený o podíl na zisku nebo snížený o podíl na ztrátě za uplynulé účetní období. Tento nedomyšlený stav podtrhuje i další ustanovení, a to § 106x odst. 1, z jehož dikce bylo možné dovodit závěr, že smlouva mohla být uzavřena na dobu určitou, ale pouze na celé kalendářní roky: „Na konci každého účetního období vymezeného smlouvou se vypočte zisk a ztráta a vyplatí se tichému společníkovi zisk jemu připadající.“

Ze tří interpretovaných a stručně srovnávaných právních předpisů se pouze hospodářský zákoník dotýká dlužného vkladu. Podle aktuální úpravy (srov. § 674 odst. 2 obch. zák.) je tichý společník povinen předmět vkladu předat podnikateli nebo umožnit mu jeho využití při podnikání v době smluvené, jinak bez zbytečného odkladu po uzavření smlouvy. Smluvená doba bude zřejmě odpovídat předmětu vkladu, ale měla by být co nejkratší, aby měl podnikatel možnost využívat vklad při podnikání, na němž se tichý společník podílí. Z praktického hlediska by nemělo význam uzavírat smlouvu několik měsíců před vlastním předáním vkladu, ovšem vyloučeno to není. Nic nebrání ani uzavření smlouvy o budoucí smlouvě o tichém společenství. Podle § 106x odst. 2 hospodářského zákoníku se tichý společník účastnil na ztrátě jen do výše splaceného vkladu nebo do výše dlužného vkladu. Splatil-li tichý společník svůj vklad, pak se o podíl na ztrátě zkracoval jeho vklad. Pokud však vklad nebyl splacen, pak by byl tichý společník povinen uhradit ztrátu z jiných zdrojů.[423]

Neexistovala-li jiná dohoda, vklad tichého společníka se nezvyšoval o nevybraný zisk.

Pokud se podnikatel dostal do úpadku, měl tichý společník možnost, jestliže jeho vklad převyšoval podíl na ztrátě naň připadající, uplatňovat svoji pohledávku jako ostatní konkursní věřitelé.

Tichá společnost zanikala z důvodů uvedených v § 106e, dále podle § 106l stejně jako veřejná obchodní společnost a rovněž v důsledku právní nezpůsobilosti podnikatele.

3. Smlouva o tichém společenství de lege lata

3.1. Obecné poznámky

Obecná ustanovení o obchodních závazkových vztazích a speciální úpravu jednotlivých smluvních typů obsahuje třetí část obchodního zákoníku. Smlouvě o tichém společenství jsou věnována ustanovení § 673 – § 681. Z obecných ustanovení nelze odhlédnout od § 261 odst. 3 podávající taxativní výčet závazkových vztahů, které se bez ohledu na právní postavení stran řídí obchodním zákoníkem; smlouva o tichém společenství je takto uvedena pod písm. d). Dále je nutné respektovat ust. § 263 odst. 1, v němž jsou prezentována kogentní ustanovení třetí části ObchZ a odst. 2 téhož ustanovení, jež přikazuje, že se strany nemohou odchýlit od základních ustanovení v této části (roz. části třetí obch. zák.) a od ustanovení, která předepisují povinnou písemnou formu právního úkonu. Podle § 263 odst. 1 mají v rámci úpravy smlouvy o tichém společenství imperativní charakter ustanovení § 673 odst. 2, § 678, § 679 odst. 1[424] a § 680, z titulu ust. § 263 odst. 2 pak ust. § 673 odst. 1 a rovněž ust. § 673 odst. 2. „V této souvislosti je pozoruhodné, že ve výčtu kogentních ustanovení (§ 263 odst. 1 obch. zák.) je výslovně zmíněn § 673 odst. 2, stanovící požadavek písemné formy, jenž je samozřejmě kogentní jako všechna ustanovení stanovící obligatorní písemnou formu ve smyslu § 263 odst. 2 obchodního zákoníku.“[425]

3.2. Pojmové znaky smlouvy

Aktuální znění § 673 odst. 1 obch. zák. normuje, že smlouvou o tichém společenství se zavazuje tichý společník poskytnout podnikateli určitý vklad a podílet se jím na jeho podnikání a podnikatel se zavazuje k placení části čistého zisku po odečtení povinného přídělu do rezervního fondu, je-li podnikatel povinen tento fond vytvářet, vyplývající z podílu tichého společníka na výsledku podnikání. Ve smlouvě o tichém společenství musí být dohodnutý rozsah účasti společníka na zisku a ztrátě stejný.

Pojmovými znaky a obligatorními částmi smlouvy o tichém společenství jsou:

a)      označení (určení) účastníků smlouvy (smluvních stran),

b)      určení hodnoty a předmětu vkladu,

c)      závazek tichého společníka k poskytnutí vkladu podnikateli,

d)     určení podílu tichého společníka na zisku podnikatele, jakož i určení jeho podílu ztrátě podnikatele ve stejné výši,

e) závazek podnikatele k placení části čistého zisku (po odečtení povinného přídělu do rezervního fondu, je-li podnikatel povinen tento fond vytvářet).

Bez jakýchkoliv pochybností se jedná o standardní znaky i jakékoliv jiné smlouvy: subjekty, předmět, obsah (práva a povinnosti stran) a dále specifika konkrétního smluvního typu.

Tichost jako základní devíza tohoto vztahu však v základním ustanovení, ostatně ani v dalších ustanoveních právní úpravy výslovně „vysvětlena“ není. Plyne však z ust. § 678 obch. zák. Smysl a účel „tichosti“ nelze pojímat jako anonymitu „vůči všem“, ale jako „neveřejnost“ tichého společníka po dobu trvání smlouvy ve vztahu k obchodním partnerům podnikatele v rámci jeho podnikání.

Práva a povinnosti vyplývající z podnikání vůči třetím osobám vznikají totiž jen podnikateli, nikoliv tichému společníkovi. Smlouva o tichém společenství nezakládá obchodní společnost jako právní subjekt, který by samostatně vystupoval ve vztazích ke třetím osobám, ale je jen vnitřním závazkovým vztahem mezi podnikatelem a tichým společníkem. Tichý společník ve vztahu ke třetím osobám nevystupuje a právní úkony související s podnikáním činí jen podnikatel vlastním jménem a na vlastní odpovědnost a práva a povinnosti z nich vznikají pouze jemu. Jméno či firma tichého společníka nesmí být obsaženy ani v obchodní firmě podnikatele a jeho účast na podnikání nemá být navenek vůbec zjevná.[426] V opačném případě ručí tichý společník za závazky podnikatele. Dílčí ručební povinnost vzniká, pokud tichý společník prohlásí osobě, s níž podnikatel jedná o uzavření smlouvy, že oba podnikají společně.

K. Marek se v této souvislosti zabývá otázkou, zda lze několik tichých společenství zřídit s týmž podnikatelem jednou smlouvou, či zda je v takovém případě nutné uzavřít s každým z tichých společníků samostatnou (individuální) smlouvu. Autor doporučuje nechat se vést tradičním chápáním daného vztahu i vývojem praxe a preferovat individuální smlouvu s tím, že by jiný přístup vedl k oslabení obchodní důvěrnosti mezi tichým společníkem a podnikatelem a „tichosti“ společenství. Současně však K. Marek poukazuje na fakt, že kterýkoliv z několika tichých společníků téhož podnikatele se o ostatních může kdykoli dozvědět nahlédnutím do podnikatelových obchodních knih.[427] Odpověď na otázku, co a vůči komu se rozumí „tichostí“, tak není zcela jednoznačná.

V základním ustanovení (§ 673 odst. 1 obch. zák.) je mj. uvedeno, že se podnikatel zavazuje k placení části čistého zisku. Pojem „platit“ či „zaplatit“ se objevuje i v právní úpravě smluvní pokuty, a to jak v občanském, tak i v obchodním zákoníku. Již několik let se lze setkat se závěrem, že smluvní pokuta může být sjednána i v naturálním plnění, avšak autoři této myšlenky současně připomínají vznik jistých problémů s tím spojených.[428] Podle našeho názoru nelze ani ve smlouvě o tichém společenství vyloučit „placení“ (úhradu) podílu na čistém zisku v naturálním plnění. Takto by se pak podíl na zisku určil z údajů uvedených v účetní závěrce, na základě níž se podíl vyplácí, případně by mohl být určen na základě posudku znalce.

Podle ust. § 677 odst. 2 obch. zák. není tichý společník povinen při podílu na ztrátě z podnikání svůj vklad doplňovat. Citované ustanovení není řazeno mezi kogentní (srov. § 263 odst. 1 obch. zák.), ve smlouvě lze sjednat opak - zejména budou-li vkladem peníze nebo movité věci. I v tomto případě je možný závěr, že tichý společník doplní při ztrátě podnikatele svůj vklad ve stejných (nebo i jiných) věcech.

3.3. Povaha smluvních stran a povaha a platnost smlouvy

Subjekty obchodního zákoníku jsou v smyslu § 2 odst. 2 podnikatelé; za podnikatele se považují i zahraniční osoby, pokud mají právo podnikat v zahraničí podle cizího právního řádu (srov. § 23 obch. zák.)

Osobní působnost obchodního zákoníku může být rozšířena i na jiné subjekty (srov. § 4). Vztahy jiných právnických osob nebo fyzických osob se obchodním zákoníkem řídí jen výjimečně, stanoví-li tak obchodní zákoník nebo jiný zákon. To znamená, že do obchodních závazkových vztahů mohou vstupovat na jedné nebo obou stranách i nepodnikatelé právnické osoby či nepodnikatelé fyzické osoby.

Smlouva o tichém společenství patří do kategorie smluv, jejímž jedním subjektem musí být podnikatel v postavení příjemce vkladu a v postavení tichého společníka jakákoliv jiná fyzická osoba nebo právnická osoba, nestanoví-li zvláštní předpis jinak. Pokud by příjemce vkladu podnikatelem nebyl, nejednalo by se o smlouvu o tichém společenství, ale patrně o smlouvu nepojmenovanou uzavřenou v režimu § 51 občanského zákoníku, která by se úpravou smlouvy o tichém společenství neřídila ani analogicky.[429]

Autoři komentáře k obchodnímu zákoníku přinášejí závěr, že „pokud by na straně podnikatele uzavřel smlouvu s obsahem obdobným tomuto smluvnímu typu subjekt, který podnikatelem není, nemůže se jednat o smlouvu o tichém společenství. Taková smlouva by byla zřejmě kvalifikována jako smlouva nepojmenovaná podle § 51 ObčZ, resp. § 269 odst. 2 ObchZ, popř. by šlo s ohledem na obsah a účel smlouvy o smlouvu jiného typu (např. o smlouvu o sdružení podle § 829 an. ObčZ). Pokud by si účastníci smlouvy dohodli pro svůj vztah režim obchodního práva (§ 269 odst. 2 v souvislosti s § 262 odst. 1), což může být praktické u smluv s obchodním pozadím, např. u konsorcií, nepřicházelo by v úvahu analogické použití předpisů o tichém společenství – což bylo svého času předmětem diskuse – a to pro vyhraněnou povahu této speciální úpravy a i s ohledem na znění kogentního ustanovení § 269 odst. 1, podle něhož na jiné než jen pojmenované smlouvy nelze ustanovení druhé hlavy třetí části obchodního zákoníku analogicky použít (Srov. MAREK, K. Právo a podnikání. Smlouva o tichém společenství. 1997, č. 6 s. 2).“[430]

Analýza uvedeného problému ze strany citovaných autorů se nepřímo dotýká interpretace ust. § 3a obch. zák., tzn. případu, kdy „tichý společník“ uzavře smlouvu s osobou, které je zakázáno podnikat nebo která nemá oprávnění k podnikání, přestože se tato prokáže úředně ověřenými kopiemi oprávnění k podnikání nebo platným výpisem z obchodního rejstříku. Podle § 3a obch. zák. není povaha nebo platnost právního úkonu dotčena tím, že je určité osobě zakázáno podnikat nebo že nemá oprávnění k podnikání; tím není dotčen § 49a občanského zákoníku.[431]

V komentáři k § 3a obch. zák. autoři uvádějí: „Z § 3a odst. 1 vyplývá, že právní jednání, k němuž dochází při neoprávněném podnikání, je platné. Neplatnost z tohoto důvodu nemůže namítat nejen osoba neoprávněně podnikající, ale ani druhá strana právního vztahu. Věta za středníkem v odstavci 1 má však za následek, že právní úkon může být neplatný z důvodu tzv. podstatného omylu. Tím je omyl, který se týká takové okolnosti, že by bez něho ten, kdo byl v omylu, právní úkon neučinil. Jestliže omyl způsobila druhá strana úmyslně, je právní úkon neplatný vždy. Jinak je za podmínky, že druhá strana omyl vyvolala, anebo o něm se zřetelem ke všem okolnostem musela vědět. Neplatnost z důvodu podstatného omylu má povahu neplatnosti relativní (§ 40a ObčZ), a tak se jí může dovolávat jen strana, která je omylem dotčena.“ [432]

V souladu s ust. § 268 obch. zák. dlužno doplnit, že kdo způsobil neplatnost právního úkonu, je povinen nahradit škodu osobě, které byl právní úkon určen, ledaže tato osoba o neplatnosti právního úkonu věděla. Pro náhradu této škody platí obdobně ustanovení o náhradě škody způsobené porušením smluvní povinnosti (§ 373 a násl.).

Aplikováno na smlouvu o tichém společenství s absencí příjemce vkladu v postavení podnikatele před jejím uzavřením, vzniká sice platný závazkový vztah, nikoli však platně uzavřená smlouva o tichém společenství, neboť absentuje osoba podnikatele ve smyslu § 2 odst. 2 obch. zák., není realizováno podnikání podle § 2 odst. 1 obch. zák., na němž by se tichý společník podílel, nepodnikatel nemůže vyplácet část zisku a tichý společník se nemůže podílet na vzniklé ztrátě.[433] Povaha právního úkonu, tj. jeho právní kvalifikace by se odvíjela od postavení stran, tzn., že by se řídila obchodním zákoníkem, občanským zákoníkem nebo případně jiným právním předpisem.

Příjemce vkladu (podnikatel) nemusí být zapsaný do obchodního rejstříku, nestanoví-li obch. zák. nebo zvláštní přepis jinak.[434] Totéž platí pro osobu tichého společníka, je-li podnikatelem.

Shora byl vymezen pojem „podnikatel“ v obecném smyslu slova, tj. v souladu s členěním podle § 2 odst. 2 obch. zák. K tomu speciální ustanovení § 56 odst. 1 mj. charakterizuje obchodní společnost jako právnickou osobu založenou za účelem podnikání, nestanoví-li právo Evropských společenství či zákon jinak. Společnost s ručením omezeným a akciová společnost mohou být založeny i za jiným účelem, pokud to zvláštní právní předpis nezakazuje. Jedná se o tzv. ideální účel založení. Společenská smlouva společnosti s ručením omezeným [§ 110 odst. 1 písm. c)] a zakladatelská smlouva [§ 163 odst. 1 písm. a)] a stanovy akciové společnosti [§ 173 odst. 1 písm. b)] pak namísto předmětu podnikání obsahují předmět činnosti. I společnost založená za ideálním účelem je podnikatelem, neboť se povinně zapisuje do obchodního rejstříku. Vyvstává otázka, zda pojem „podnikání“ uvedený v ust. § 673 odst. 1 obch. zák. interpretovat doslovně či extenzivně. Obchodní zákoník na žádném místě nevylučuje z postavení příjemce vkladu obchodní společnost založenou za ideálním účelem, tj. společnost založenou nikoliv za účelem dosahování zisku. Podle našeho názoru by odporovalo nejen smyslu a účelu zákona, ale i logickému pojetí, aby se tichý společník podílel svým vkladem na činnosti subjektu, který by nebyl založený za účelem dosahování zisku a tudíž jej nedosahoval, tzn., že by nemohl tichému společníkovi vyplácet jeho podíl a společník by se nemohl podílet na případné ztrátě. Takový fiktivní podnikatel  [435] by s poskytovatelem vkladu uzavřel smlouvu o tichém společenství jen formálně, ve skutečnosti by se jednalo o určitou formu sponzorství.[436]

3.4. Schvalování smlouvy valnou hromadou

Zásadní význam pro uzavření smlouvy o tichém společenství mají i ustanovení druhé části obchodního zákoníku. Jedná se o ust. § 125 odst. 1 písm. l) a § 187 odst. 1 písm. m), podle nichž náleží do obligatorní působnosti valné hromady společnosti s ručením omezeným a akciové společnosti schválení smlouvy o tichém společenství a jejích změn. Rozhodnutí (usnesení) valné hromady se přijímá prostou většinou hlasů, nestanoví-li společenská smlouva nebo stanovy jinak a vztahuje se jak na společnost v postavení příjemce, tak i poskytovatele vkladu. Nabízí se otázka, zda lze schválit pouze obsah smlouvy, tj. práva a povinnosti stran, nebo i osobu tichého společníka či na druhé straně příjemce vkladu. Obdobná povinnost, tj. schválení smlouvy o výkonu funkce je valné hromadě dána ustanovením § 66 odst. 2 ObchZ, přičemž podle většinových názorů není nutné, aby byla současně označena osoba danou funkci v budoucnu zastávající. Takové stanovisko je opodstatněné hned dvěma důvody: 1) není vyloučeno, aby byla smlouva „připravena“ i pro futuro a 2) osoba, která má funkci člena statutárního nebo kontrolního orgánu zastávat, musí být jmenována valnou hromadou a společníkům i třetím osobám bude (musí být) následně známa prostřednictvím zveřejnění v obchodním rejstříku. Lze si představit, že valná hromada v okamžiku jmenování člena příslušného orgánu schválí i smlouvu o výkonu funkce s uvedením osoby člena uvedeného orgánu.

Shodný pohled však nemusí být přijímán v souvislosti se schvalováním smlouvy o tichém společenství. Na jedné straně je nutné respektovat institut tichosti, na straně druhé práva společníků na informace. Z důvodu právní jistoty a ochrany příjemce i poskytovatele vkladu lze dospět k závěru, že valné hromadě společnosti v postavení příjemce vkladu bude známá osoba tichého společníka a valné hromadě společnosti v postavení tichého společníka osoba podnikatele. Bez této pro společníky zásadní informace by se předkladatel (obvykle statutární orgán) vystavoval nebezpečí, že valná hromada smlouvu neschválí. Společnost v postavení budoucího tichého společníka by měla mít povědomí o podnikatelských aktivitách příjemce vkladu, neboť na sebe přijímá riziko ztrát a naopak příjemce vkladu závazek k výplatě podílu a zisku. Má-li být tichost chápána tak, jak je uvedeno výše, mohl by být uvedený závěr akceptovatelný. Má-li však být tento pojem interpretován šířeji, pak se takové stanovisko v praxi neuplatní. Dlužno připomenout ust. § 180 odst. 1 obch. zák., podle něhož má akcionář mj. právo požadovat a dostat na valné hromadě vysvětlení záležitostí týkajících se společnosti, je-li takové vysvětlení potřebné pro posouzení předmětu jednání valné hromady.

Odst. 4 pak vylučuje částečné nebo úplné podání informací, jestliže z pečlivého podnikatelského uvážení vyplývá, že

a)      by mohlo její poskytnutí přivodit újmu nebo

b)      jde o vnitřní informaci podle zvláštního právního předpisu anebo

c)      je předmětem obchodního tajemství společnosti nebo

d)     utajovanou informací podle zvláštního právního předpisu.

Informace uvedené sub b) a c) je společnost povinna utajovat; smlouva o tichém společenství nebude z logiky věci spadat mezi předměty obchodního tajemství. Lze tedy zvažovat, zda by informace o osobě příjemce nebo tichého společníka mohla společnosti přivodit újmu, pokud by byla zneužita. Obecně může být v praxi obtížně interpretovatelné, které z požadovaných informací uvedená kritéria splňují; informace o subjektech smlouvy o tichém společenství je jednou z nich.

Celá otázka je o to složitější, že příslušná ustanovení normují, že valná hromada schvaluje smlouvu o tichém společenství. Z teoretického hlediska lze tedy problém spatřovat v případné absenci jedné ze stran smlouvy.

Společníkům osobních obchodních společností povinnost schvalovat smlouvu o tichém společenství ex lege dána není, řešení lze zanést do společenské smlouvy.

3.5. Účast tichého společníka na celém podnikání nebo jen na jeho ucelené části?

Téměř každý autor interpretující v odborné literatuře právní úpravu smlouvy o tichém společenství se zabývá otázkou, zda je tichý společník povinen se podílet na podnikání podnikatele v plném rozsahu, nebo zda je zákonem aprobovaná dohoda o vkladu do konkrétně vymezené části podnikání. Např. K. Marek v roce 1995 publikoval: „Tichý společník se musí účastnit svým vkladem na celém podnikání komplementáře: kdyby se měl účastnit jen na některých obchodech, nešlo by o tiché společenství, ale o společnost případnou, zvanou též konsorcium, jež je dnes upravena v občanském zákoníku jako smlouva o sdružení“.[437],[438] Oproti tomu M. Bartošíková vyjadřuje v roce 1998 názor, že „…nic nebrání tomu, aby se tichý společník podílel pouze na určité ucelené části podnikání podnikatele, vyjádřené buď předmětem podnikání, nebo místem.“ [439]

Přestože by dikce § 673 odst. 1 obch. zák. („…podílet se jím na podnikání…“) svědčila spíše stanovisku K. Marka, přikláníme se k závěru M. Bartošíkové. V ust. § 675 obch. zák. je totiž normováno, že je tichý společník oprávněn nahlížet do obchodních dokladů a účetních záznamů týkajících podnikání, na němž se účastní, a je oprávněn požadovat stejnopis účetní závěrky; obdobně je v ust. § 679 odst. 1 písm. d) dáno, že účast tichého společníka na podnikání zaniká ukončením podnikání, na něž se smlouva vztahuje. Vyjdeme-li ze vztahu obecného a zvláštního, pak soudíme, že uzavření smlouvy o tichém společenství nic nebrání dohodě stran o vkladu tichého společníka pouze do určité části podnikání, jinak řečeno do živností, k jejichž realizaci bylo podnikateli uděleno oprávnění. Limitaci účasti tichého společníka místem podnikání podnikatele lze rovněž spolehlivě argumentovat, a to v souladu ust. § 7 obch. zák. úpravou organizačních složek podniku – odštěpným závodem nebo provozovnou. Provozovnou se pro účely obch. zák. rozumí prostor, v němž je uskutečňována určitá podnikatelská činnost. Věcnou stránkou (určitostí) podnikání je lokalizace provozovny i odštěpného závodu ještě podtržena. Tím má být míněno provozování určité živnosti v konkrétním „prostoru“, do níž tichý společník investuje.

Z titulu smlouvy o prodeji podniku nebo dědictví může podnikatel nabýt další podnik se zcela odlišným předmětem podnikání a místem provozování. Uzavření smlouvy o tichém společenství s cílem vložit vklad do rozvoje podnikání realizovaného pouze v jednom podniku tak nelze bránit.

Jednoznačnou úpravu přináší ust. § 2612 odst. 2 vládního návrhu občanského zákoníku, podle něhož může být tichá společnost ujednána i k účasti tichého společníka jen na provozu některého ze závodů podnikatele.

Oproti shora uvedenému však nelze účastí na části podnikání rozumět podílení se tichého společníka na jednotlivých obchodech podnikatele.

3.6. Přerušení živnosti podnikatelem. Sezónní podnikání

Faktické užívání věci může být prolomeno přerušením živnosti ve smyslu § 31 odst. 11 ŽivZ. Nebude-li na takovou eventualitu pamatováno ve smlouvě, byl by tichý společník oprávněn využít obecných ustanovení o závazkových vztazích a při maximálně dovolené lhůtě přerušení živnosti odstoupit od smlouvy pro její podstatné porušení, případně se podle § 679a obch. zák. domáhat u soudu zrušení závazků ze smlouvy, uzná-li soud dlouhodobé přerušení živnosti za důležitý důvod. Krátkodobé přerušení živnosti (např. tři měsíce u smlouvy uzavřené na dobu neurčitou) by nemuselo mít na postavení tichého společníka zásadní vliv. Podnikatel by mu sice nemusel poskytnout předpokládanou výši podílu na zisku, na druhé straně by nečinnost podnikatele nemusela znamenat ztrátu vzniknuvší v důsledku nesprávných či neefektivních rozhodnutí.

Uvedená konstrukce platí i pro smlouvu uzavřenou na dobu neurčitou. Je-li tichý společník obeznámen s tím, že podnikatel získal více oprávnění k podnikání, pak by měl v zájmu eliminace rizika trvat na užití vkladu do veškerých podnikatelských aktivit.

Neodůvodněným nevyužíváním věci, příp. její nevyužitelností nejméně po dobu jednoho roku (resp. účetního období) by smlouva o tichém společenství ztratila svůj účel a smysl a nebylo by ani možné poskytnout tichému společníkovi podíl na zisku dosahovaný mj. i využíváním věci, jakož i určit podíl na ztrátě. Podle našeho soudu by tichý společník mohl od smlouvy odstoupit z důvodu porušení povinnosti podnikatele věc vyžívat, neboť by mu takové (na)podnikání nepřinášelo očekávaný ekonomický efekt. Jelikož by se v uvedené situaci nepodílel ani na ztrátě, mohlo by být např. dodatkem sjednáno, že smlouva trvá i nadále. Lze tedy usuzovat, že věc by měla být užívána tak, aby výsledkem jejího užívání byl zisk podnikatele a tím vznik podílu na zisku pro tichého společníka. „Podíl na zisku musí být tichému společníkovi vyplacen, i kdyby to bylo nevhodné pro další podnikání.“ [440]

Co se týká soustavnosti jako jednoho z pojmových znaků podnikání, pak „není totožná s nepřetržitostí a trvalostí. Bude proto z tohoto hlediska podnikáním činnost provozovaná sezónně, nebo v určitých, byť v nepravidelných intervalech. Nemůže se však jednat o činnost nahodilou, výjimečnou, jen příležitostně nebo občas vykonávanou. Posouzení soustavnosti bude vždy věcí konkrétního případu s přihlédnutím k povaze činnosti.“ [441]

Zájem každého budoucího tichého společníka by měl směřovat k ověření si rozsahu podnikatelských oprávnění příjemce vkladu a na základě toho zvážit, zda pro něho bude výhodnější poskytnout vklad do veškerých aktivit podnikatele, či jen do ekonomicky atraktivnějších. Na druhé straně je fakt, že pro zavedené a prosperující podnikání nebude podnikatel vyhledávat „finanční injekci“ a do podnikání nerentabilního by naopak nevstupoval tichý společník. Pokud by se mělo jednat o zcela nový projekt „úspěšného“ podnikatele, pak by se měl budoucí tichý společník seznámit s podnikatelským záměrem a předpokládanými zisky.

Bylo by vhodné, aby smlouva o tichém společenství obsahovala rozsah veškerých skutečně realizovaných podnikatelských aktivit podnikatele ke dni jejího uzavření. Pokud by podnikatel uvedl tichého společníka v omyl ohledně jednoho již neexistujícího (popř. nerealizovaného) předmětu podnikání, nemusela by být smlouva považována za neplatnou, ani by se neměnila její povaha. To však jen za předpokladu, že by se tichý společník účastnil na veškerých podnikatelských aktivitách podnikatele. Na základě dohody mezi smluvními stranami by mohl být uvedený stav změněn dodatkem ke smlouvě.

3.7. Vklad tichého společníka (vymezení pojmu a srovnání s právem obchodních korporací)

Pro účely právní úpravy obchodních společností je pojem vklad vymezen v ust. § 59, pro účely smlouvy o tichém společenství pak v § 674 odst. 1 obch. zák. Vzhledem k tomu, že zákonodárcem není proveden odkaz na obdobné ani přiměřené použití ust. § 59 odst. 1 či odst. 2, tzn. zejména na předmět vkladu a jeho obligatorní či fakultativní ocenění, je zřejmé, že ustanovení § 59 bez dalšího použít nelze, přestože při srovnání požadavků zákona na vklad do obchodní korporace a vklad tichého společníka lze nalézt řadu shodných rysů. Obdobné nebo přiměřené použití podle našeho názoru absentuje především z důvodu odlišného právního režimu (vztahu) společníka a společnosti a jeho důsledků a ryzího závazkového vztahu mezi podnikatelem a tichým společníkem při uplatnění smluvní volnosti.

Právní úpravu věcí obecně a režim dispozice s nimi obsahuje občanský zákoník, jehož ustanovení lze aplikovat na specifika konkrétních vkladů, resp. předmětů vkladů (podrobněji viz níže).

Shodné rysy mezi vkladem do základního kapitálu a vkladem tichého společníka do podnikání podnikatele spočívají v

-          předmětu vkladu,

-          určitosti vkladu,

-          vkladové povinnosti, nikoliv však práv „vkladatele“ a tomu odpovídajících povinností ze strany „příjemce“ v postavení vlastníka nebo uživatele tohoto vkladu,

-          využitelnost při podnikání „příjemce“ vkladu

a podle většinových názorů též v nemožnosti poskytnout vklad spočívající v závazcích týkajících se provedení prací nebo v poskytnutí služeb.

Za stěžejní rozdíl mezi úpravou vkladové povinnosti do obchodní společnosti a do tichého společenství lze spatřovat v tom, že vklad společníka musí být oceněn znalcem, nestanoví-li zákon jinak.[442] Uvedená povinnost není stranám smlouvy o tichém společenství dána. V některých případech ji lze ujednáním ve smlouvě doporučit v zájmu právní a ekonomické jistoty obou stran z důvodu jednoznačného určení (výpočtu) výše podílu na zisku a ztrátě. [443]

Shodu lze spatřovat v založení obchodní korporace a uzavření smlouvy o tichém společenství na dobu určitou nebo neurčitou, jakož i v převodu vlastnického práva k předmětu vkladu, není-li však v případě smlouvy o tichém společenství zákonem nebo smlouvou stanoveno jinak.

Na vklad, resp. pojem vklad do obchodních korporací bývá obvykle nahlíženo jako na

-          vklad ve smyslu předmětu vkladu,

-          vklad ve smyslu vkladové povinnosti,

-          vklad ve smyslu součásti základního kapitálu.

Vklad tichého společníka lze interpretovat ve smyslu

- předmětu vkladu,

- vkladové povinnosti jako pojmového znaku smlouvy,

- součásti obchodního jmění podnikatele.

Předmětem vkladu tichého společníka může být

a)      určitá peněžní částka,

b)      určitá věc (movitá nebo nemovitá),

c)      právo nebo jiná majetková hodnota využitelná při podnikání.

3.8. Peněžitý vklad

Ve vztahu k určitosti peněžní částky nevznikají žádné interpretační potíže. Pro účely smlouvy o tichém společenství se z teoretického pohledu jedná o věci genericky určené, tj. současně zastupitelné. Sjednají-li účastníci smlouvy, že předmětem vkladu (a vztahu) jsou zcela konkrétní bankovky či mince, stávají se takto určené věci věcí individuálně určenou. Zatímco peněžní částka ve smyslu genericky určené věci je použitelná v rámci jakéhokoliv předmětu podnikání, ve smyslu věci určené individuálně by musela být posuzována ad hoc ve vztahu k podmínce využitelnosti při podnikání.

Je bez významu, zda je tichý společník již v době uzavření smlouvy vlastníkem peněžní částky, nebo si ji do smluvené doby předání podnikateli opatří jiným vhodným způsobem (např. půjčkou nebo úvěrem, výpůjčkou, případně přijetím daru).

Jak bylo řečeno výše, příjemcem i poskytovatelem vkladu může být i zahraniční osoba. Pro srovnání s právem obchodních společností uveďme, že není vyloučeno, aby se (zejména) zahraniční osoba podílela na základním kapitálu peněžními prostředky v cizí měně; základní kapitál však musí být vyjádřen v jednotkách měny slovenské. Úprava smlouvy o tichém společenství omezení ve vztahu k cizí měně nezná. Pak lze přijmout závěr, že je tichý společník v souladu s ujednáním ve smlouvě oprávněn (a podle smlouvy povinen) vložit peněžitý vklad i v cizí měně.[444] Tomu by pak měla – nedohodnou-li se strany jinak – odpovídat i měna podílu na zisku. Má-li být podnikatel v době plnění povinnosti poskytnout tichému společníkovi podíl na zisku chápán jako dlužník, pak lze aplikovat ust. § 732 odst. 1 obch. zák., které uvádí, že dlužník je povinen splnit svůj peněžitý závazek v měně, v níž byl peněžitý závazek sjednán. V pochybnostech je povinen v téže měně nahradit škodu, k níž je zavázán při porušení smlouvy nebo zániku závazku. Shodně zákon připomíná i platbu úroků z prodlení s plněním peněžitého závazku. Při prodlení s plněním peněžitého závazku se platí úroky z prodlení v téže měně, na kterou zní peněžitý závazek (srov. § 735 obch. zák.).[445] Citované ustanovení se použije jak na prodlení tichého společníka se splněním peněžitého vkladu, tak na prodlení podnikatele s placením podílu na zisku. S ohledem na časové rozpětí poskytnutí peněžitého vkladu a placení podílu na zisku je účelné zakotvit do smlouvy ujednání o měnové doložce podle § 744 obch. zák.

3.9. Nepeněžitý vklad

3.9.1. Vklad ve formě věci

Vztah občanského zákoníku a obchodního zákoníku je vztahem lex generalis a lex specialis. Ve smyslu ust. § 1 odst. 2 obch. zák. jsou pramenem obchodního práva i předpisy práva občanského, nelze-li některé otázky řešit podle obchodního zákoníku. V uvedeném smyslu upravuje pouze obč. zák. věci a práva, jestliže v ust. § 118 vyjadřuje, že předmětem občanskoprávních vztahů jsou věci, a pokud to jejich povaha připouští, práva nebo jiné majetkové hodnoty. Předmětem občanskoprávních vztahů mohou být též byty a nebytové prostory. Vedle třídění na movité a nemovité lze věci dále třídit na zuživatelné a nezuživatelné, zastupitelné a nezastupitelné, genericky určené a individuálně určené reálně dělitelné a reálně nedělitelné. Obchodní zákoník žádnou z věcí podle shora provedené kategorizace jako vklad výslovně nevylučuje. Vyžaduje jen, aby věc byla využitelná při podnikání, aniž by blíže uváděl, zda má být využitelná trvale (po celou dobu existence smlouvy) nebo alespoň po určitou dobu trvání smlouvy. S přihlédnutím na možnost přerušení živnosti podle zákona č. 455/1991 Sb., živnostenský zákon, ve znění pozdějších předpisů, a interpretaci jednoho z pojmových znaků podnikání „soustavnost“ je zřejmé, že na každodenním užívání věci trvat nelze (srov. níže).

Komplex oprávnění vlastníka věci je tradičně označován jako tzv. vlastnická triáda. Jedná se o souhrn tří základních vlastníkových oprávnění:

a)      právo věc užívat a požívat její plody a užitky, které bývá pojímáno jako možnost vlastníka realizovat užitnou hodnotu věci, konkrétně využívat užitečných vlastností věci a brát z ní přírůstky a stávat se jejich vlastníkem,

b)      právo s věcí disponovat (ius disponenti) - dispoziční oprávnění je výrazem realizace hodnoty směnné a poskytuje vlastníkovi možnost rozhodovat o právním i faktickém osudu věci

c)       právo věc držet (ius possidenti), tj. mít věc ve své faktické moci, která je předpokladem realizace věc užívat a požívat její plody a užitky a povětšině i předpokladem dispozice s věcí.

Nestanoví-li smlouva o tichém společenství jinak, stává se podnikatel vlastníkem movité věci, z čehož mu plynou (měla by plynout) veškerá práva a povinnosti přisuzovaná vlastníkům obecně závaznými právními předpisy. Ujednáním ve smlouvě může na podnikatele přejít vlastnické právo i k věci nemovité.

Vlastník věci, zde příjemce vkladu, tak může věc zcizit (např. prodat nebo darovat), zatížit právy třetích osob (např. zástavním právem nebo věcným břemenem); nevylučují-li to zvláštní právní předpisy, může ji zničit[446] nebo opustit.[447] Posledně jmenované dispozice by znamenaly zánik smlouvy pro nevyužitelnost věci při podnikání. V daném případě by pak nemohlo být aplikováno ust. § 680 obch. zák. o vrácení téhož předmětu vkladu při zániku smlouvy, pakliže by v dané chvíli movitá věc fyzicky neexistovala, případně by nebylo známo, kde se nachází. Podnikatel by byl povinen poskytnout tichému společníkovi hodnotu vkladu v penězích, a to v ceně určené ke dni uzavření smlouvy nebo předání vkladu s přihlédnutím k běžnému opotřebení ke dni zničení nebo opuštění.[448] I z tohoto důvodu bylo shora poukázáno na vhodnost ocenění vkladu soudním znalcem nebo alespoň odhadcem. Vrácení věci movité po zániku smlouvy znamená opětovné nabytí vlastnického práva bývalým tichým společníkem okamžikem jejího předání podnikatelem.

Skutečností, že předmětem vkladu ve formě věci movité i nemovité se může stát i věc vypůjčená, se zabýval Nejvyšší soud již v roce 2001. V souladu se zásadou nemo plus iuris ad alterum transferre potest, quam ipse habet,[449] není tichý společník oprávněn k převodu vlastnického práva k této věci na podnikatele. Nejvyšší soud uzavřel, že předmětem výpůjčky může být i nemovitost a dále, že „věc, kterou tichý společník užívá na základě výpůjčky může přenechat podnikateli k užívání, jen jestliže se s půjčitelem dohodl, že věc může přenechat k užívání jinému.“ [450]

3.9.2 Vklad ve formě výkonu práva

Podle § 674 odst. 1 obch. zák. může být vkladem i právo. Nestanoví-li smlouva něco jiného, je podle odst. 3 podnikatel oprávněn po dobu trvání smlouvy k jeho výkonu. Zákonodárce výslovně nevyloučil žádná práva, která mohou být předmětem vkladu do „tichého společenství“. Obecné omezení představuje § 118 odst. 1 obč. zák., podle něhož jsou předmětem občanskoprávních vztahů jsou věci, a pokud to jejich povaha připouští, práva nebo jiné majetkové hodnoty.

Obchodní zákoník obsahuje úpravu dalšího smluvního typu, a to licenční smlouvy k předmětům průmyslového vlastnictví, jejímž jedním z pojmových znaků je rovněž výkon práva a s ním korespondující povinnost poskytovat určitou úplatu nebo jinou majetkovou hodnotu. Výkonem práv z průmyslového vlastnictví je třeba v podstatě rozumět využívání předmětu licence, a to v rozsahu a účelu, který je vymezen v licenční smlouvě.[451]

3.9.3 Vklad ve formě know-how

Ve smyslu § 59 odst. 1 a § 60 odst. 2 obch. zák. může být vkladem do obchodní korporace i know-how, jež je chápáno jako nepeněžitý vklad, jehož hospodářská hodnota je zjistitelná a společnost jej může využít ve vztahu k předmětu podnikání. Před vznikem společnosti spravuje splacené vklady nebo jejich části správce vkladu, kterému musí být předána dokumentace, v níž je know-how zachyceno.

Ve vztahu k know-how jako vkladu tichého společníka Nejvyšší soud uzavřel, že „know-how je souhrnem specifických znalostí a zkušeností v jakkoliv výrobní, zemědělské, obchodní apod. umožňujících provést určitý konkrétní úkol rychle s nejmenším vynaložením energie a nákladů. Je proto nepochybné, že i know-how se může stát vkladem tichého společníka, neboť umožní společnosti s využitím těchto zkušeností uspořit náklady a čas, které by jinak musela vynaložit k získání stejného výsledku.

Vkladem tichého společníka však know-how může být pouze za předpokladu, že účastníci smlouvy se dohodnou především na specifikaci poskytnutých zkušeností, a také na peněžním ocenění know-how, které nemůže být souhrnem jen všeobecných, tj. každému známých, nýbrž specifických (zvláštních) znalostí a zkušeností v daném oboru. Jen takto vymezené know-how je v souladu s ustanovením § 674 odst. 1 obch. zák., v rozhodném znění, které jako předmět vkladu označuje určitou peněžení částku, určitou věc nebo právo nebo jinou majetkovou hodnotu využitelnou při podnikání.

Stejně jako peněžní částka nebo věc sloužící jako vklad tichého společníka, musí být i jiná majetková hodnota také konkretizována určitým způsobem. Podle ustanovení § 673 odst. 1 obch. zák., v rozhodném znění, je podmínkou smlouvy o tichém společenství určitost vkladu tichého společníka. Lze proto dovodit, že pokud vklad tichého společníka není stanoven zcela určitým způsobem, jak do majetkové výše tak i podstaty, je právní úkon pro jeho neurčitost neplatný podle ustanovení § 37 odst. 1 obč. zák.“ [452]

3.10. Oprávnění tichého společníka podle § 675 obch. zák.

Provádíme-li shora stručné srovnání s právem obchodních společností a jsou-li nezřídka (zejména v předválečné doktríně) srovnávány smluvní strany smlouvy tichém společenství se společníky komanditní společnosti, pak i v závěru tohoto příspěvku nahlédneme do úpravy práv komanditisty komanditní společnosti. Podle § 98 obch. zák. je komanditista oprávněn nahlížet do účetních knih a účetních dokladů a kontrolovat tam obsažené údaje nebo k tomu zmocnit auditora. Má právo na vydání stejnopisu účetní závěrky a právo požadovat od komplementářů informace o všech záležitostech společnosti. Tichý společník je podle § 675 obch. zák. oprávněn nahlížet do obchodních dokladů a účetních záznamů týkajících podnikání, na němž se účastní, a je oprávněn požadovat stejnopis účetní závěrky. Tím je tichému společníkovi „zaručena určitá informovanost a kontrolní oprávnění vůči podnikání podnikatele…Dovozuje se, že má nárok nejen na stejnopis řádné účetní závěrky, ale i mimořádné účetní závěrky, popřípadě mezitímní účetní závěrky.“  [453] Nejvyšší soud dospěl k závěru, že „těmto oprávněním tichého společníka pak odpovídají povinnosti podnikatele umožnit mu nahlížení o těchto dokladů a poskytnout mu stejnopis účetní závěrky. I když lze předpokládat, že nahlížení tichého společníka do dokladů podnikatele bude uskutečňováno obvykle v příslušných prostorách podnikatele, zákon tato oprávnění (a odpovídající povinnosti) pouze na ně neváže…Naopak ustanovení § 675 obch. zák. nevylučuje, aby nahlížení do dokladů došlo v jakémkoli jiném vhodném místě. Nicméně, i přes tuto odlišnost…se Nejvyšší soud ztotožňuje se závěrem odvolacího soudu o tom, že právo žalobce jako tichého společníka, uplatněné žalobou, přesahuje povinnost žalované jako podnikatelky vyplývající z § 675 obch. zák. Povinnost umožnit nahlížení do dokladů ve smyslu tohoto ustanovení nejen pojmově a obsahově, ale též z hlediska účelu (umožnit tichému společníku určitou míru vědomosti o výsledcích podnikání z dokladů, které zůstávají i nadále v dispozici podnikatele) vylučuje možnost jejího výkladu jako povinnosti tyto doklady vydat na určitou dobu tichému společníku. I když též tímto způsobem ( pokud by se pro něj dobrovolně rozhodl) by podnikatel splnil svoji povinnost vyplývající z 675 obch. zák. dovodit, a tedy i zavázat podnikatele k jejímu splnění.“ [454]

3.11. Zánik smlouvy o tichém společenství

Ust. § 679 obch. zák. vypočítává důvody zániku účasti tichého společníka na podnikání podnikatele. Novelou zákona provedenou zákonem č. 370/2000 Sb. bylo doplněno ust. § 679a, jímž je dána ochrana oběma smluvním stranám, z nichž se kterákoliv může u soudu domáhat zrušení závazků z této smlouvy, jsou-li pro to důležité důvody.

Jedním z důvodů zániku účasti tichého společníka na podnikání podnikatele (a tím zániku smlouvy) je podle § 679 odst. 1 písm. d) ukončení podnikání, na něž se smlouva vztahuje. Tím může být míněno ukončení podnikání formou likvidace podnikatele právnické osoby nebo zrušení (zánik) podnikání podnikatele fyzické osoby, případně ukončení podnikatelských aktivit v rámci živnosti nebo složky podniku, s nimiž byla smlouva o tichém společenství spjata. Z dikce citovaného ustanovení je tedy zřejmé, že ukončení podnikání nemusí současně znamenat zánik podnikatele, především právnické osoby. Výkladový problém však lze shledat v tom, zda se za ukončení podnikání považuje nebo může považovat i prodej podniku podnikatele v postavení příjemce vkladu. Podnikání tím nezaniká ani se nepřerušuje, zaniknout však může podnikatel, tj. původní strana smlouvy o tichém společenství, které tichý společník „svěřil“ část svého majetku, čímž projevil jistou důvěru v osobu podnikatele.

Podle ust. § 476 odst. 1 obch. zák. se kupující zavazuje převzít závazky prodávajícího související s podnikem a podle § 477 odst. 1 obch. zák. přecházejí na kupujícího všechna práva a závazky, na které se prodej vztahuje. Za trvání smlouvy o tichém společenství, tj. v případě, že tichý společník splnil svou vkladovou povinnost, aniž by byl povinen při podílu na ztrátě svůj vklad doplňovat, má tichý společník postavení věřitele. Podle ust. § 477 odst. 3 obch. zák. se při prodeji podniku nevyžaduje k přechodu závazku souhlas věřitele, prodávající však ručí za splnění převedených závazků kupujícím. Ust. § 478 obch. zák. zůstává nedotčeno.

K zániku účasti na podnikání při prodeji podniku se nabízí interpretace formální (např. zánikem příslušného oprávnění k podnikání) nebo materiální (skutečné ukončení výkonu podnikatelské činnosti, bez ohledu na to, zda došlo či nedošlo k zániku podnikatelského oprávnění).

„Ukončení podnikání, k němuž se smlouva o tichém společenství vztahuje, není v zákoně blíže specifikováno, má se zde zřejmě na mysli faktické skončení dané činnosti. Pozbude-li podnikatel oprávnění k podnikání, neznamená to ještě automaticky, že podnikání opravdu ukončí. Také rozhodným datem pro zánik tichého společenství bude pravděpodobně datum zániku podnikání fyzické osoby nebo výmazu právnické osoby z obchodního nebo živnostenského rejstříku. K ukončení podnikání může dojít také v důsledku smrti podnikatele, pokud by dědic nepokračoval v podnikání i nadále. V opačném případě tiché společenství nezaniká a smlouva pak trvá dále s právním nástupcem podnikatele. Pokud nestanoví smlouva jinak, není ani smrt tichého společníka důvodem pro zánik vztahu a dědic z něj převezme všechna práva a povinnosti.“[455]

Autoři komentáře se neztotožňují ani s materiálním, ani s formálním výkladem uvedeného důvodu; prezentují kombinaci obou. Ve formálně zřetelných případech - praktický souběh formálního zániku podnikání a materiálního (faktické ukončení činnosti) - problém zřejmě nenastane. V ostatních případech však bude nutno nastíněný problém řešit.

Citované ustanovení by mělo zřejmě směřovat k ochraně tichého společníka, protože ten zůstává i přes obecný princip rovnosti slabší stranou smlouvy o tichém společenství. To ovšem neznamená, že stávající dikce zákona by mu dávala na výběr. Citované ust. § 679 odst. 1 obch. zák. je podle ustanovení § 263 odst. 1 kogentní, a proto zde nebude prostor ani pro předchozí „dohodu o interpretaci ukončení podnikání“. De lege ferenda by prostor pro strany být dán mohl.

Z hlediska právní jistoty a ochrany tichého společníka by bylo zřejmě vhodnější interpretovat důvod „ukončení podnikání“ co možná nejvíce extenzivně. Jinými slovy, aby zánik tichého společenství sledoval všechny formální i materiální důvody (včetně např. prodeje podniku, přeměny obchodní korporace apod.). Pokud by účastníci měli zájem na pokračování tichého společenství, nic jim nebrání dohodnout de iure novou smlouvu (a takto de facto v tichém společenství pokračovat).

Při přijetí závěru, že k zániku tichého společenství v důsledku prodeje podniku podnikatele nedojde, kupujícího i tichého společníka by i nadále zavazovala původní smlouva, tichému společníku by tak náležel podíl na zisku, který byl dohodnutý původní smlouvou (a taktéž by nesl podíl na ztrátě ve stejném rozsahu). Je otázkou, zda míra podnikatelského rizika, na které se tichý společník má podílet uzavřením smlouvy o tichém společenství, má zahrnovat i riziko vyplývající z prodeje podniku (za předpokladu, že v původní smlouvě nebyla dohodnuta účasti tichého společníka jen na části podnikání). Je jisté, že prodávající a kupující nemohou svou vůlí měnit rozsah účasti tichého společníka na zisku a ztrátě. Na druhou stranu – pokud by k zániku tichého společenství v důsledku uzavření smlouvy o prodeje podniku nedošlo (což by platilo za předpokladu striktně formální interpretace pojmu „ukončení podnikání“), tichý společník by mohl odporovat uzavření smlouvy o prodeji podniku ze zákonného důvodu (pokud by se nepochybně zhoršila dobytnost jeho pohledávky).

Akceptování striktně formální interpretace by pak rezultovalo v závěru, že k přechodu práv z tichého společenství v rámci přeměny obchodní korporace by došlo, a to se stejnými důsledky, jako jsou uvedeny shora – v zásadě princip zachování účasti tichého společníka na podílu na zisku a riziku ztráty v nezměněném rozsahu. Ačkoliv i u přeměny by tichý společník byl chráněn jako věřitel, opět by striktně formální interpretace vedla k nezamýšleným důsledkům.

Na základě shora uvedeného lze uzavřít, že k zániku tichého společenství by mělo docházet i v případech prodeje podniku či přeměny obchodní korporace, avšak za stávající dikce zákona o tom zdaleka není jisto. Závěry k tomu vedoucí se opírají o materiální výklad jednoho ze zákonných důvodů, jehož obsah si ovšem účastníci za stávající dikce zákona nemohou platně dohodnout, neboť citované ustanovení je kogentní.

„Pojistkou svého druhu“ pak může být ustanovení § 679a obch. zák., podle kterého je možné domáhat se u soudu zrušení závazků z tichého společenství, jsou-li pro to důležité důvody. To platí pro smlouvu uzavřenou na dobu určitou i neurčitou. Je tedy možné, aby z nedostatku shody vůlí mezi tichým společníkem a podnikatelem tichý společník žaloval u soudu na zrušení dle § 679a. Může se ovšem stát, že soud žalobu zamítne s tím, že k zániku vztahu již došlo. To sice může být hmotně právně potvrzením práva tichého společníka, avšak zamítnutí žaloby ve sporném řízení má také procesní důsledky (např. zpravidla povinnost k náhradě nákladů řízení druhé straně).

Zemře-li tichý společník, přechází jeho práva a závazky ze smlouvy o tichém společenství na dědice. Dědictví, kterého by nenabyl žádný dědic, připadne státu. Zaniká-li právnická osoba v postavení tichého společníka s likvidací, vypořádá příslušná práva a závazky likvidátor.

zpět na obsah | TOC

9.kapitola - Průmyslové právo jako vklad tichého společníka

1. Úvod

Prakticky každý podnikatel potřebuje k výkonu své podnikatelské činnosti finanční a jiné podnikatelské zdroje. Tyto zdroje přitom nemusí být ve vlastnictví podnikatele. V oblasti finančních zdrojů tak nemusí být představovány pouze vkladem podnikatele či zakladatelů (v případě právnických osob), ale mohou být poskytnuty i třetí osobou – ať již ve formě půjčky, úvěru, vkladu do sdružení nebo v neposlední řadě rovněž vkladem tichého společníka do podnikání podnikatele. Některé z těchto institutů mohou být použity i pro jiné než peněžní vklady – zejména vklad tichého společníka, vklad člena do sdružení a půjčka.

Význam duševního vlastnictví v současné hospodářské soutěži roste. Duševní vlastnictví (resp. předměty jej tvořící) může znamenat pro podnikatele konkurenční výhodu na trhu, ať již jde o ochranné známky, patenty, užitné a průmyslové vzory, doménová jména apod. Princip potenciální ubiquity u duševních statků na rozdíl od hmotných věcí umožňuje, aby předmět duševního vlastnictví byl vložen ať již jako absolutní právo (rozuměj převod práva – např. ochranné známky) nebo jako právo relativní – tzn. právo využít předmět duševního vlastnictví při výkonu podnikatelské činnosti. Ve své podstatě jde v druhém případě o licenci.

Cílem tohoto příspěvku je provést rozbor základních otázek a poukázat na možné problémy při aplikaci právní úpravy smlouvy o tichém společenství, jak je dnes obsažena v zákoně č. 513/1991 Sb., Obchodním zákoníku.

Doplňkovým cílem tohoto příspěvku je provedení analýzy změn právní úpravy v řešené oblasti po nabytí účinnosti zákona č. 89/2012 Sb., (nového) Občanského zákoníku (dále též jen „NOZ“). NOZ upravuje tichou společnost jako smluvní typ v rámci relativních majetkových práv, a to v ustanoveních § 2747 – 2755.

2. Obecné otázky

V současném českém právu jsou různé předměty duševního vlastnictví upraveny v různých předpisech. Tradičně se přitom duševní vlastnictví dělí na část osobní a část průmyslovou (průmyslové vlastnictví). Obě tyto části se pak dále dělí na dvě skupiny – tvůrčích a netvůrčích práv.

U rozboru tématu vkladu do tichého společenství lze očekávat zejména rozbor otázek, které se týkají vkladu spočívajícím v právu k některému z předmětů průmyslového vlastnictví (k využití v podniku). Nejsou však vyloučeny ani vklady spočívající v tvůrčím právu – např. k využití autorského díla (např. software, hudební dílo ve formě provedeného záznamu apod.) nebo právo k využití pořízené databáze. Tento příspěvek se bude zabývat především okruhem duševních statků průmyslové povahy (průmyslovým vlastnictvím).

Současné české právo v oblasti duševního vlastnictví je charakterizováno značnou roztříštěností, když různá průmyslová práva jsou upravena v různých právních předpisech. Z důvodu členství České republiky v Evropské unii pak mají tyto předpisy původ národní nebo komunitární. V některých oblastech jsou prameny práva rovněž mezinárodní smlouvy, kterými je Česká republika vázána.

Uvedené předpisy upravují jednotlivé statky, zpravidla každý zvlášť. Kromě toho upravují i související otázky (např. licence), které doplňují obecnou úpravu licenční smlouvy k předmětům průmyslového vlastnictví, jak je obsažena v ustanoveních §§ 508 a násl. zákona č. 513/1991 Sb., Obchodního zákoníku.

K těmto úpravám licenční typů pak přistupují i zvláštní ustanovení v jednotlivých právních předpisech, z nichž mohou být namátkou uvedena např. ustanovení:

- Zákon. č. 441/2003 Sb., o ochranných známkách – §§ 18, 39,

- Zákon č. 478/1992 Sb., o užitných vzorech – §§ 12, 20,

- Zákon č. 527/1990 Sb., o vynálezech a zlepšovacích návrzích – §§ 14, 19,

- Zákon č. 207/2000 Sb., o průmyslových vzorech – §§ (17), 32, 39,

- Nařízení Rady (ES) č. 6/2002 ze dne 12.prosince 2001 o (průmyslových) vzorech Společenství – čl. 16, 32

- Nařízení Rady (ES) č. 207/2009 ze dne 26.února 2009 o ochranné známce Společenství – čl. 22.

Samostatnou úpravu licenční smlouvy (resp. i dále licencí jako takových) zná Autorský zákon (zákon č. 121/2000 Sb.) – ve vztahu k autorským dílům. Rozbor problematiky autorského díla není předmětem tohoto příspěvku.

Kromě shora uvedených průmyslových práv do systému duševního vlastnictví mohou být zařazeny také: Obchodní tajemství, know-how, obchodní firma, (chráněné) označení původu, (chráněné) zeměpisné označení, doménové jméno, případně další související práva (zaručená tradiční specialita, ekoznačka, bioznačka). Úpravu těchto předmětů lze nalézt v ustanoveních těchto právních předpisů:

- Obchodní firma, obchodní tajemství – zákon č.513/1991 Sb., Obchodní zákoník (ustanovení §§ 8-12, resp. 17–20 a 51),

- (Chráněné) označení původu a (chráněné) zeměpisné označení – zákon. č 452/2001 Sb., o ochraně označení původu a zeměpisných označení, nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1151/2012 o režimech jakosti zemědělských produktů a potravin (- dříve nařízení Rady (ES) č. 510/2006 o ochraně zeměpisných označení a označení původu zemědělských produktů a potravin), nařízení Rady (ES) č. 1234/2007, nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č.110/2008 o definici, popisu, obchodní úpravě, označování a ochraně zeměpisných označení lihovin.

- Doménové jméno – nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 733/2002 o zavádění domény nejvyšší úrovně .eu, nařízení Komise (ES) č. 874/2004, kterým se stanoví obecná pravidla pro zavádění a funkce domény nejvyšší úrovně .eu a zásady (ve znění novelizujících nařízení Komise (ES) č. 1654/2005, č. 1255/2007 a č. 560/2009),

- Zaručená tradiční specialita – nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1151/2012 o režimech jakosti zemědělských produktů a potravin (- dříve nařízení Rady (ES) č. 509/2006 ze dne 20. března 2006 o zemědělských produktech a potravinách, jež představují zaručené tradiční speciality).

3. Jednotlivé předměty a jejich vkladová způsobilost

3.1. Obecně o předmětech vkladu v účinném a platném právu

3.1.1. Obecně v účinném právu – Obchodní zákoník

ObZ v ustanovení § 674 připouští značnou smluvní volnost co do předmětu vkladu – výslovně připouští vklad peněžitý i nepeněžitý (určitá věc, určité právo nebo jiný majetková hodnota využitelná při podnikání).

Vklad spočívající v osobních výkonech a pracích je v současné době považován za sporný. Zatímco někteří autoři se přiklání k dovolení takových vkladů (opřeno o ústavní princip legální licence) za podmínky využitelnosti takového vkladu pro podnikání,[456] jiní autoři takové vklady zásadně nepřipouštějí[457] s poukazem na rozhodnutí Nejvyššího soudu ČR.[458] Z citace uvedeného rozhodnutí v Systému ASPI 13[459] však tento závěr nutně nevyplývá (rozhodnutí se zabývá otázkou know-how, pro které vyžaduje, aby se účastníci smlouvy dohodli „především na specifikaci poskytnutých zkušeností, a také na peněžním ocenění know-how, které nemůže být souhrnem jen všeobecných, tj. každému známých, nýbrž specifických (zvláštních) znalostí a zkušeností v daném oboru.“[460] Podle citovaného rozhodnutí musí být nadto shoda dostatečně určitá, obecné konstatování ve smlouvě neobstojí). Proto se v otázce přípustnosti osobního výkonu jako vkladu při využití ústavního „co není zakázáno, je dovoleno“ přikláním ke shora uvedeného názoru B. Havla. Rozborem tématu know-how jako vkladu se dále již nezabývám, neboť je tato problematika obsažena v příspěvku Ludmily Lochmanové.[461]

Předměty duševního (resp. průmyslového) vlastnictví se dají podřadit pod nepeněžité vklady ve formě práv, případně jiných majetkových hodnot.[462]

Z povahy jednotlivých institutů průmyslového vlastnictví pak plyne, že jako vklad může být obecně poskytnuto právo k využití statku – tzn. odvozené relativní právo, nebo absolutní právo ke statku – tzn. převod práva.[463] Havel uvádí, že „oprávnění užívat právo k duševnímu vlastnictví se zakládá licenční smlouvou (srov. § 508 an. ObchZ, resp. jednotlivé zákony upravující tato práva).“[464] Osobně se domnívám, že licenční smlouva k předmětu průmyslového vlastnictví není jediným titulem udělení práva. Považuji za nutné upozornit na názor Nejvyššího soudu ČR, když v otázce udělení svolení k užití ochranné známky NS ČR judikoval takto: „Zákon o ochranných známkách neuvádí, že uzavření licenční smlouvy je jediným možným způsobem poskytnutí souhlasu majitele ochranné známky s jejím užíváním třetí osobě, resp. že takový souhlas může majitel ochranné známky třetí osobě udělit jen v licenční smlouvě.“[465] Rozbor této otázky je zásadní, neboť podstatnou částí licenční smlouvy k předmětům průmyslového vlastnictví je doposud podle platné právní úpravy dohoda účastníků o poskytování určité úplaty nebo jiné majetkové hodnoty nabyvatelem licence jejímu poskytovateli. Smlouvou o tichém společenství se podnikatel zavazuje tichému společníku platit dohodnutou část čistého zisku. Placení je však závislé na tom, zdali podnikatel zisk vůbec vytvoří – tichý společník zde na sebe přijímá část podnikatelského rizika. Při ztrátě (resp. kumulované ztrátě) může být poskytnutí práva užívat předmět průmyslového vlastnictví fakticky bez jakékoliv úplaty. Osobně však nevidím důvod pro to, aby účastníkům smlouvy o tichém společenství byla odpírána možnost dohody o tomto způsobu vkladu a odpovídajícímu způsobu (rizikového) zhodnocení případnou částí čistého zisku.

Smluvní volnost s sebou nese nutně i odpovědnost za svá rozhodnutí. V obecné rovině je výlučně na účastnících smlouvy o tichém společenství, zdali sjednají jako vklad právo absolutní (tedy fakticky převod práva) nebo právo relativní (užívací právo licenční povahy). Poskytnuté právo by mělo být ohodnoceno, aby byl jasný nejen podíl tichého společníka na zisku (či ztrátě), ale rovněž z důvodu jasného a nezpochybnitelného výpočtu podílu tichého společníka na ztrátě a potenciálnímu vyčerpání vkladu a ukončení tichého společenství jako takového. Ocenění znalcem však zákon nevyžaduje.

Důsledky vyčerpání vkladu budou jiné pro vklad spočívající v absolutním právu (převod práva) a jiné pro vklad relativního (licenčního užívacího) práva k předmětu průmyslového vlastnictví. Zatímco podílem na ztrátě (či kumulovaným podílem na ztrátě) dojde u vkladu absolutního práva k jeho absolutnímu vyčerpání a zánikem tichého společenství podle ustanovení § 679 odst. 1 písm. c) ObZ. Podnikatel by měl po zániku účasti tichému společníku vrátit poskytnutý vklad, ovšem snížený či zvýšený o podíl tichého společníka na výsledku podnikání. Vyčerpání vkladu je situace, kdy hodnota podílu na ztrátě (kumulované ztrátě) dosáhne hodnoty vkladu. V tomto případě podnikatel nebude muset tichému společníku vklad vrátit, nebude tedy nucen provést zpětný převod absolutního práva k předmětu průmyslového vlastnictví.

Vklad spočívající v poskytnutí licenčního užívacího práva není zdaleka tak rizikový. Při sjednání smlouvy bude nutno opět provést jeho ohodnocení (ve smlouvě). Vyčerpáním vkladu dojde k zániku smlouvy o tichém společenství, současně s tím dojde k zániku relativního užívacího práva. Vrácení vkladu sníženého o podíl tichého společníka na ztrátě může mít i povahu snížení hodnoty předmětu průmyslového vlastnictví (včetně rizika úplného hospodářského znehodnocení).

Na margo – z obsahu smlouvy o tichém společenství musí být vždy patrné, zda-li se účastníci dohodli na poskytnutí absolutního práva (tedy převod) nebo relativního práva (tedy licence). Je třeba mít na zřeteli, že nešťastná formulace (např. „vkladem tichého společníka je právo k ochranné známce č. 99999999“) může znamenat neurčitost celé smlouvy o tichém společenství, neboť ujednání o vkladu je jednou z podstatných náležitostí.

V rekofikovaném právu je situace o něco jednodužší – při nedostatku právní úpravy se uplatní domněnka nabytí vlastnictví (§ 2748 odst.2 NOZ) k nehmotné věci (§ 496 odst. 2 ve spojení s § 498 odst. 2 NOZ).

Otázkou důsledků zápisu převodu předmětu průmyslového vlastnictví resp. zápisu udělení licence do rejstříku se v tomto příspěvku nezabývám.[466]

3.1.2. Obecně v platném právu (po rekodifikaci) – tedy v novém Občanském zákoníku

Dne 1.1.2014 nabývá účinnosti zákon č. 89/2012 Sb., (nový) Občanský zákoník. Ten mimo jiné zrušuje základní předpisy stávajícího soukromého práva – jak Obchodní zákoník (zákon č. 513/1991 Sb.), tak i „před rekodifikační“ Občanský zákoník (zákon č. 40/1964 Sb.).

Ve vztahu k tématu tohoto příspěvku je nutno upozornit na některé změny, které nabytí účinnosti NOZ přinese ve vazbě na téma nehmotného statku jako vkladu do tichého společenství.

Předně NOZ prvně rozeznává samostatné „nehmotné věci“. Podle ustanovení § 496 odst. 2 „nehmotné věci jsou práva, jejichž podstata to připouští, a jiné věci bez hmotné podstaty“. Nehmotné věci se považují dle ustanovení § 498 odst. 2 za věci movité.

NOZ samostatně upravuje následující nehmotné věci – obchodní firmu (§ 423 – 428), obchodní tajemství (§ 504). S podnikáním souvisí také zvláští věc hromadná – obchodní závod, který je upraven v ustanoveních § 502-503 NOZ.

NOZ upravuje ve čtvrté části (relativní majetková práva) také smluvní typy – pro tento příspěvek má smysl zejména uvedení právní úpravy „tiché společnosti“ (úprava v ustanoveních § 2747 – 2755), dále rovněž právní úprava licence (tedy licenční smlouvy) v ustanoveních § 2358 – 2389 NOZ.

3.2 Ochranná známka jako vklad do tichého společenství (tiché společnosti)

Ochrannou známkou může být podle ustanovení § 1 zákona č. 441/2003 Sb. (dále jen „ZOZ“) za podmínek stanovených citovaným zákonem „jakékoliv označení schopné grafického znázornění, zejména slova, včetně osobních jmen, barvy, kresby, písmena, číslice, tvar výrobku nebo jeho obal, pokud je toto označení způsobilé odlišit výrobky nebo služby jedné osoby od výrobků nebo služeb jiné osoby.“ ZOZ rozeznává ochranné známky národní (tedy zapsané do rejstříku ochranných známek u Úřadu průmyslového vlastnictví České republiky), známky komunitární (zapsané do rejstříku Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (známky a vzory), známky mezinárodní s účinky pro Českou republiku (zapsané s účinky pro Českou republiku do rejstříku u Mezinárodního úřadu pro duševní vlastnictví[467]) a konečně známky na území České republiky všeobecně známé (u nichž na rozdíl od předchozích kategorií není nutnou podmínkou existence a ochrany zápis do rejstříku ochranných známek).

Vklad absolutního práva k ochranné známce (tedy převod známky) se uskutečňuje na základě smlouvy o převodu ochranné známky. U známek zapsaných v rejstříku je nutno provést registraci převodu u příslušného úřadu, který vede rejstřík, v němž je známka zapsána.

Ustanovení § 509 ObZ (resp. 2358 odst.3 NOZ v rekodifikovaném právu) ve spojitosti s ustanovením § 18 ZOZ přikazuje zápis licenční smlouvy do rejstříku ochranných známek, neboť až od tohoto zápisu je licenční smlouva účinná ve vztahu ke třetím osobám. Mám za to, že obdobně se musí do rejstříku ochranných známek zapisovat také jiné licence – tedy např. poskytnutí relativního užívacího práva smlouvou o tichém společenství. Poznámka pod čarou k ustanovení § 18 ZOZ sice odkazuje pouze na ustanovení ObZ o licenční smlouvě k předmětům průmyslového vlastnictví, avšak nelze vyloučit ani licenci bezúplatnou či licenci „rizikovou“ ve formě vkladu práva do tichého společenství.

Důvodem pro zápis licence do rejstříku ochranných známek je požadavek na všeobecnou právní jistotu účastníků i třetích osob (např. z důvodů soutěžních).

Po zániku tichého společenství je obdobně třeba zapsat zánik licenčního práva, resp. zpětný převod absolutního práva (s výjimkou případu, kdy dojde k vyčerpání vkladu - absolutního práva k ochranné známce).

Na margo je třeba upozornit i na ochrannou dobu ochranné známky – u domácích zapsaných známek 10 let od práva přednosti (resp. další násobky doby 10 let při dalších prodlouženích ochrany známky pro futuro, celkově neomezeně).

U licenční smlouvy k předmětům průmyslového vlastnictví ObZ v ustanovení § 510 (resp. § 2359 odst. 2 NOZ v rekodifikovaném právu) poskytovateli licence přikazuje udržovat právo. U smlouvy o tichém společenství v ObZ (ani u tiché společnosti v NOZ) obdobné ustanovení není obsaženo. Pokud by během trvání licenční smlouvy došlo k zániku ochranné známky, bude nutno považovat tuto situaci za specifický zánik tichého společenství v důsledku zániku vkladu.[468] Je vhodné, aby účastníci na tuto situaci pamatovali ve smlouvě o tichém společenství (např. přijetím povinnosti udržovat právo na straně tichého společníka). V takovém případě by pak tichý společník odpovídal podnikateli za škodu v důsledku porušení smluvně přejaté povinnosti.

Pokud by předmětem vkladu bylo absolutní právo k ochranné známce, podnikatel by nesl po dobu trvání licenční smlouvy povinnost právo udržovat, neboť podle ustanovení § 680 ObZ je povinen tichému společníku po zániku tichého společenství vklad vrátit. V případě zániku známky v důsledku nesplnění této povinnosti by podnikatel tichému společníku odpovídal za škodu (za porušení povinnosti uložené zákonem, kterou spatřuji v citovaném ustanovení resp. ve spojení s ustanovením § 415 zákona č. 40/1964 Sb., Občanského zákoníku).

Obdobná povinnost vrácení vkladu (upraveného o podíl na podnikání) stíhá podnikatele také v rekodifikované úpravě – je obsažena v ustanovení § 2755 NOZ.

Specificky je nutno upozornit na instituty zrušení ochranné známky a neplatnosti ochranné známky, jak jsou upraveny v ustanoveních § 31 – 34 ZOZ. Dojde-li ke zrušení známky či k jejímu prohlášení za neplatnou, pak právní mocí rozhodnutí známka zaniká (jako nehmotná věc a nemůže být tedy nadále předmětem právních vztahů).

Pro úplnost je třeba uvést, že kolektivní ochranná známka ve smyslu ustanovení § 35 a násl. ZOZ nemůže být poskytnuta jako vklad do tichého společenství, neboť současná právní úprava (§ 39 ZOZ) neumožňuje převod kolektivní ochranné známky ani udělení licence k ní.[469]

Obdobné závěry k registracím platí také pro ochranné známky Společenství, resp. známky mezinárodní s účinky pro Českou republiku – vždy podle odpovídající právní úpravy.

Jiný režim může platit pro známky na území České republiky všeobecně známé. Tyto známky jsou chráněny bez ohledu na zápis do rejstříku (jinými slovy všeobecná známost není na zápis nutně vázaná). Pokud by nezapsaná, avšak všeobecně známá známka, měla být poskytnuta jako vklad (ať již ve formě absolutního či relativního práva), registrace převodu či udělení licence by nebyla vyžadována.

3.3 Patent jako vklad do tichého společenství (tiché společnosti)

Vynálezy a patenty na ně jsou upraveny v zákoně č. 527/1990 Sb., o vynálezech a zlepšovacích návrzích. Patent znamená výlučné právo využívat vynález, poskytnout souhlas k jeho využití jiným osobám (typicky licence), jakož i právo patent na třetí osoby převést. Patent uděluje ÚPV na vynález, který splňuje podmínky citovaného zákona.

Doba platnosti patentu je 20 let (§ 21 cit.zák) od vzniku práva přednosti a je podmíněna každoročním placením správního poplatku. Podle odst. 3 cit. ustanovení však „práva třetích osob, které v dobré víře započaly po marném uplynutí lhůty k zaplacení poplatku s využíváním předmětu vynálezu nebo k takovému využívání provedly vážné a účinné přípravy, nejsou zaplacením tohoto poplatku v dodatečné lhůtě dotčena.“

Doba platnosti patentu je citovaným zákonem stanovena jako maximální. Smlouvu o tichém společenství lze platně uzavřít nejvýše na dobu odpovídající zbývající době trvání patentu. Zánikem patentu dochází k zániku práva (resp. nehmotné věci ve smyslu rekodifikovaného práva).

K poskytnutí relativního užívacího práva (licence) k patentu se vyžaduje uzavření písemné smlouvy, která nabývá účinnosti vůči třetím osobám zápisem do patentového rejstříku.

Obdobně převod absolutního práva k patentu se uskutečňuje písemnou smlouvou, která obdobně nabývá účinků vůči třetím osobám do patentového rejstříku.

3.4 Užitný vzor jako vklad do tichého společenství (tiché společnosti)

Užitné vzory a jejich ochrana je upravena zákonem č. 478/1992 Sb., o užitných vzorech. Užitným vzorem je technické řešení, které je nové, přesahuje rámec pouhé odborné dovednosti, je průmyslově využitelné, není vyloučeno ze zápisu zákonem a je zapsáno do rejstříku užitných vzorů u Úřadu průmyslového vlastnictví.

Právo přednosti vzniká obecně podáním přihlášky užitného vzoru k zápisu. Základní ochranná doba je 4 roky a lze ji prodloužit, a to o další 3 roky nejvýše dvakrát. Maximální doba ochrany je tak 10 let. Uplynutím ochranné doby užitný vzor zaniká.

Podle ustanovení § 12 cit. zák. má majitel užitného vzoru obdobná práva jako majitel patentu – tedy zejména je chráněn proti využití chráněného řešení jinou osobou, právo udělit souhlas (licenci) k využití užitného vzoru, konečně má i právo užitný vzor převést na třetí osobu.

Udělení licence i převod užitného vzoru jsou zapisovány do rejstříku užitných vzorů.

Užitný vzor může být předmětem vkladu do tichého společenství, a to jako absolutní právo (převod), tak i právo relativní (licence). Z důvodu relativně krátké ochranné doby užitného vzoru je nutno ji zvlášť pečlivě sledovat. Závěry uvedené shora u ochranných známek a patentů (vyčerpání, zániku předmětu, resp. obnova) platí i pro užitné vzory.

3.5 Průmyslový vzor jako vklad do tichého společenství

Průmyslovým vzorem je „vzhled výrobku nebo jeho části, spočívající zejména ve znacích linií, obrysů, barev, tvaru, struktury nebo materiálů výrobku samotného, nebo jeho zdobení.“ Průmyslový vzor je způsobilý ochrany, je-li nový a má-li individuální povahu. Průmyslový vzor se zapisuje do rejstříku průmyslových vzorů, jsou-li splněny podmínky stanovené zákonem.

Průmyslové vzory (národní) jsou upraveny zákonem č. 207/2000 Sb., o ochraně průmyslových vzorů. Průmyslové vzory jsou upraveny rovněž komunitárním právem – Nařízením Rady (ES) č. 6/2002 o (průmyslových) vzorech Společenství.[470]

Ochranná doba národního průmyslového vzoru je 5 let a počíná běžet dnem podání přihlášky. Ochrannou dobu lze následně prodlužovat, a to vždy o 5 let, a to až na celkovou dobu 25 let. Po uplynutí ochranné doby průmyslový vzor zaniká.

Vlastník průmyslového vzoru má práva daná zákonem. Mezi ně mimo jiné patří rovněž právo vzor převést a právo udělit licenci k jeho využití. Převod se uskutečňuje písemnou smlouvou (§ 30 ZPV), která nabývá účinnosti vůči třetím osobám zápisem do rejstříku průmyslových vzorů. Licence se poskytuje písemnou smlouvou, účinků vůči třetím osobám rovněž nabývá zápisem do rejstříku.

Také ochranná doba komunitárního průmyslového vzoru je 5 let a může být obnovována až na maximální dobu 25 let (čl. 12 cit.nařízení). Komunitární průmyslový vzor lze převést za podmínek stanovených nařízením (zejm. čl. 28) a lze na něj udělit licenci (čl. 32 cit. nařízení).

Průmyslový vzor (národní i komunitární) může být vkladem tichého společníka do tichého společenství. Závěry ohledně trvání, zániku smlouvy apod., které jsou uvedeny shora u ochranných známek, patentů resp. užitných vzorů, platí i pro průmyslové vzory.

3.6 Doménové jméno jako vklad do tichého společenství

Doménové jméno je údaj, který je zapsán v databázi příslušné domény nejvyšší úrovně (Internetu) u správce této domény nejvyšší úrovně. Domény nejvyšší úrovně jsou národní (včetně např. .cz) – včetně speciálních (.eu – Evropská unie, aq – Antarktida, ax – Alandy, .ps – Palestinská teritoria), nebo generické (např. .com, .biz, .net, .pro atd.). Doménu nejvyšší úrovně spravuje správce domény nejvyšší úrovně na základě smlouvy s Internet Corporation for Assigned Names and Numbers. Správce domény nejvyšší úrovně bývá často samosprávná organizace (např. CZ NIC z.s.p.o. pro doménu .cz nebo EURID pro doménu .eu), z tohoto pravidla jsou však výjimky – např. ve Finsku je správcem domény nejvyšší úrovně .fi přímo Viestintävirasto Kommunikationsverket (v angličtině uváděný jako Finnish Communications Regulatory Authority, ve zkratce FICORA – tedy finský národní úřad pro elektronické komunikace).

Domény a doménová jména nebývají přímo upravovány právními předpis. Výjimkou je úprava některých otázek – např. doménové jméno jako elektronický kontakt (za účelem úpravy obchodních sdělení). Průlomovými jsou v otázkách domény nejvyšší úrovně .eu a pravidel pro registraci a užití přímo aplikovatelná nařízení EU, a to konkrétně nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 733/2002 o zavádění domény nejvyšší úrovně .eu, a dále nařízení Komise (ES) č.874/2004 (ve znění pozdějších novelizujících nařízení).

Doménové jméno se registruje v databázi u správce domény nejvyšší úrovně, a to zpravidla na rok (nebo násobky této doby). Za registraci i prodlužování se platí registrační poplatek.

Převod doménového jména se uskutečňuje změnou údajů o vlastníku doménového jména v databázi u správce domény.

Doménové jméno je zpravidla více či méně zapamatovatelným údajem, který slouží uživateli ke snadnému nalezení webových stránek (případně internetového portálu). V dnešní době u běžných uživatelů internetu převažuje používání doménových jmen na místo používání IP adresy. Doménové jméno je přeneseně řečeno bránou k IP adrese, o nasměrování se technicky starají DNS servery.

Doménové jméno může být na straně uživatele použito na více místech zároveň – tzn. více uživatelů si může vyhledávat stejné stránky (portál), na straně vlastníka je však spojeno s jedním místem (serverem, IP adresou), kam DNS servery směřují požadavky uživatelů.

Technické fungování doménových jmen limitují možnosti licenčního využití. V případě poskytnutí licence by buď majitel doménového jména nemohl sám toto doménové používat, nebo by použití doménového jména bylo sdílené mezi majitelem doménového jména a nabyvatelem (či nabyvateli) licence – např. umožněním vlastní sekce na portálu či webových stránkách, případně spojené s poskytnutím domény o řád nižší úrovně (protože až na výjimky platí běžné pravidlo, že vlastník doménového jména např. neco-nekde.eu si může rozhodovat o nižších úrovních a vytvářet tak např. mapy.neco-nekde.eu nebo texty.neco-nekde.eu apod.). Tuto formu licence je možné si představit, je ovšem nutno dbát vždy registračních pravidel té které domény nejvyšší úrovně, neboť tato pravidla se mohou v jednotlivostech lišit (např. některé generické domény nejvyšší úrovně jsou vyhrazeny jen pro subjekty v určitém odvětví nebo určitého zaměření – např. .aero a umožnění využití doménového jména subjektem nesplňujícím podmínky by mohlo být hodnoceno jako porušení registračních pravidel se všemi důsledky, které z takového porušení mohou vyplývat).

Právně je možné, aby doménové jméno bylo poskytnuto jako vklad tichého společníka do podnikání, a to buď formou převodu, nebo formou licence (ovšem včetně dohody o způsobu využití a navazujících otázkách). Převod s sebou nese všechna rizika, která jsou uvedena shora u jiných statků duševního vlastnictví. Nadto existuje i riziko zániku doménového jména v důsledku uplynutí registrační doby, která bývá kratší než u jiných předmětů průmyslového vlastnictví (typicky jeden rok).

Specifickým způsobem se vyvinulo rovněž řešení sporů ohledně doménových jmen. Trend čím dál tím více směřuje k rozhodování v rámci zvláštního řízení, které je zpravidla nazýváno ADR řízení (ADR = Alternative Dispute Resolution, tedy Alternativní způsob řešení sporu). V rámci domény nejvyšší úrovně .eu je ADR řízení přímo zakotveno v právním předpisu (např. čl.22 nařízení Komise (ES) č. 874/2004). V rámci domény nejvyšší úrovně .cz je jiným právním postupem (v zásadě smluvním – na základě akceptace rozhodčí doložky v registračních pravidlech domény nejvyšší úrovně .cz) dosaženo obdobného způsobu řešení sporu.

Výsledkem řízení je rozhodnutí, které je v rámci domény nejvyšší úrovně .eu přímo závazné pro správce databáze (rejstříku – EURID) i pro strany sporu. Výsledkem rozhodčího řízení v rámci domény nejvyšší úrovně .cz je rozhodčí nález, který je rovněž přímo závazný pro strany sporu, pro CZ NIC je závazný na základě registračních pravidel.

3.7 Označení původu a zeměpisné označení v kontextu tichého společenství

Označení původu a zeměpisná označení plní jiné funkce, než shora uvedené statky duševního vlastnictví. Označení původu a zeměpisná označení představují úzké sepjetí mezi určitým místem a výrobkem vysoké kvality nebo jiných zásadních vlastností.

Označení původu a zeměpisná označení jsou upravena jak prameny národními (např. zákon č. 452/2001 Sb., o ochraně označení původu a zeměpisných označení (dále jen „ZOPZO“), tak i prameny práva komunitárního: Nařízení Evropské parlamentu a Rady (EU) č. 1151/2012 o režimech jakosti zemědělských produktů a potravin, nařízení Rady (ES) č. 1234/2007, nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č.110/2008 o definici, popisu, obchodní úpravě, označování a ochraně zeměpisných označení lihovin.

Podle ZOPZO je označením původu „název oblasti, určitého místa nebo země používaný k označení zboží pocházejícího z tohoto území, jestliže kvalita nebo vlastnosti tohoto zboží jsou výlučně nebo převážně dány zvláštním zeměpisným prostředím s jeho charakteristickými přírodními a lidskými faktory a jestliže výroba, zpracování a příprava takového zboží probíhá ve vymezeném území.“ U zemědělských výrobků a potravin se za označení původu pokládají i tradiční zeměpisná nebo nezeměpisná označení pro zboží pocházející z vymezeného území, pokud zboží splňuje ostatní podmínky určené zákonem (kvalita nebo vlastnosti vázané na prostředí a činitele).

Zeměpisným označením je pak dle téhož zákona „název území používaný k označení zboží pocházejícího z tohoto území, jestliže toto zboží má určitou kvalitu, pověst nebo jiné vlastnosti, které lze přičíst tomuto zeměpisnému původu, a jestliže výroba nebo zpracování anebo příprava takového zboží probíhá ve vymezeném území.“ Vazba na zeměpisnou oblast je slabší než u označení původu.

Národní označení původu a zeměpisná označení se zapisují do rejstříku označení původu a zeměpisných označení, který vede Úřad průmyslového vlastnictví. O zápis do rejstříku žádá sdružení výrobců nebo zpracovatelů výrobku. Zápis pro jednotlivou osobu je umožněn jen tehdy, pokud tato osoba jako jediná vyrábí, zpracovává a připravuje výrobek.

Úprava komunitárních označení původu pro zemědělské výrobky a potraviny je postavena na stejných principech. Rozhoduje Komise EU a zápis označení původu nebo zeměpisného označení se zveřejňuje v Úředním věstníku EU. Zapsaná označení původu a zeměpisná označení jsou uvedena v databázi DOOR. Na margo uvádím, že v rámci této právní úpravy jsou udělována i označení původu a zeměpisná označení pro piva.

Označení původu vín a ostatních alkoholických nápojů jsou upravena v jiných právních předpisech – nařízení Rady (ES) č. 1234/2007 (vína), nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 110/2008 (lihoviny).

Všechna označení původu a zeměpisná označení jsou všeobecně charakteristická tím, že jejich časová ochrana obecně trvá, dokud trvají podmínky (zvláštní činitelé) a výrobky jsou vyráběny. Dalším společným faktorem je pak to, že jsou obecně nepřevoditelná a nelicencovatelná (např. zákaz licence v ustanovení § 8 ZOPZO).

Zapsané označení původu je podle ustanovení § 8 odst. 2 ZOPZO oprávněn užívat, zejména umisťovat na zboží, jehož se označení původu týká, každý, kdo vyrábí, zpracovává a připravuje zboží s odpovídající kvalitou či vlastnostmi na vymezeném území. U označení původu zemědělských výrobků či potravin uvedených v prováděcí vyhlášce je podmínkou užití označení původu na tomto zboží, které pochází z vymezeného území, rovněž dodržení specifikace stanovené podle § 6 ZOPZO.

Na základě shora uvedeného je zřejmé, že označení původu resp. zeměpisné označení nemohou být přímo vkladem tichého společníka do tichého společenství. Je možné si představit např. tiché společenství založené na základě vkladu know-how, případně celého podniku (analogicky k nájmu podniku), osobně bych však pro velkou rizikovost doporučoval tichému společníku velkou opatrnost.

3.8 Trade Dress v kontextu tichého společenství

Trade Dress není jako specifický předmět duševního vlastnictví v českém právu přímo upraven. S jeho právními úpravami a užíváním je možné se setkat spíše v anglo-americké právní oblasti. Jeho ochrana může být založena na různých institutech.

Trade Dress[471] se dá zjednodušeně popsat jako celkový jednotný obchodní vzhled.[472] Může být vázán na služby (např. charakteristický jednotný vzhled restaurací) nebo výrobků či jejich řad (např. telefony, osobní přehrávače apod.). Tento jednotný obchodní vzhled může být založen na designových prvcích, tvarech, materiálu, charakteristických barvách, vybavení určitého druhu atd. Získání ochrany je podmíněno rozlišovací způsobilostí výrobků či služeb soutěžitele oproti výrobkům či službám konkurentů.

Ochrana Trade Dress ve Spojených státech amerických je materiální i formální (formální na základě zápisu do rejstříku u Patentového a známkového úřadu).

Soudní judikaturou se vyvinula i ochrana Trade Dress pro elektronická rozhraní a webové stránky – založená na celkovém vzhledu a pocitu („overall look and feel“) – viz. např. rozhodnutí Blue Nile, Inc v. Ice.com, Inc.[473]

V současném českém právu je možné dosáhnout podobné ochrany pomocí ochranné známky (např. prostorové známky), případně na základě komunitárního práva.[474]

Neformální ochranu pro zneužití Trade Dress poskytuje české nekalosoutěžní právo, a to ustanovení § 44 ObZ ve spojení zejména s ustanoveními § 47 – vyvolání nebezpečí záměny (případně též § 46 – klamavé označení zboží a služeb nebo § 48 – parazitování na pověsti), resp. v rekodifikovaném právu podle ustanovení § 2976 NOZ (generální klauzule nekalé soutěže), § 2981 NOZ (vyvolání nebezpečí záměny), § 2978 NOZ (klamavé označení zboží nebo služby) a § 2982 NOZ (parazitování na pověsti).

Právo k využití Trade Dress může být poskytnuto jako vklad do tichého společenství. Pokud by Trade Dress byl v konkrétním případě zapsán jako ochranná známka, platí shora uvedené. V případě nezapsaného Trade Dress by bylo nutno přesně popsat (zpravidla v listinách – přílohách smlouvy), aby nebylo sporu o tom, co se poskytuje jako vklad (a smlouva nebyla neplatná pro neurčitost).

S poskytnutím práva k Trade Dress může být spojeno ujednání o odběru, případně další ujednání – celkově se pak může jednat o některý z druhů franchisingových vztahů.

3.9 Ostatní předměty průmyslového vlastnictví - obchodní firma, obchodní tajemství v kontextu tichého společenství

Skupiny ostatních předmětů průmyslového vlastnictví je natolik různorodá a možné využití jako vkladu natolik okrajové, že těmto předmětům věnuji pouze souhrnnou pasáž.

Název právnické osoby a obchodní firma jsou chráněné – v účinném právu název právnické osoby všeobecně Občanským zákoníkem, obchodní firma pak Obchodním zákoníkem. V právu rekodifikovaném jsou ochrana názvu právnické osoby i obchodní firmy (podnikatele) upraveny v ustanoveních Občanského zákoníku (ochrana názvu v ustanovení § 135 NOZ, obchodní firma pak v ustanoveních § 423 – 428 NOZ).

Využití názvu právnické osoby jiným případně části (kmene) obchodní firmy jiným (tzn. podnikatelem) přichází sice teoreticky v úvahu, nicméně v případě firmy je limitována základním požadavkem na nezaměnitelnost a zákaz klamavosti obchodní firmy. Ve vztahu k obdobným prvkům v obchodních firmách ObZ v ustanovení § 11 odst. 6 platí princip přípustnosti v rámci koncernu.

Tyto základní zásady práva obchodní formy soukromé právo drží i po rekodifikaci – srov. k tomu § 424 NOZ (zákaz klamavosti, zákaz zaměnitelnosti firmy), § 426 NOZ (společné znaky firem podnikatelů, kteří jsou spojeni do podnikatelského seskupení).

Ve vztahu k využití názvu právnické osoby (např. města) v rámci obchodní firmy má přednost ochrana názvu právnické osoby před volnou tvorbou kmene obchodní firmy (obchodní korporace). Jinými slovy – bez souhlasu právnické osoby (např. města, kraje) není možné využít její název jako část firmy podnikatele.[475] Judikatura k této otázce ovšem není zcela konstantní.[476] Svolení k užití názvu nebo části názvu právnické osoby v rámci obchodní firmy může mít pouze formu licence, nicméně pro veřejnoprávní korporace (vč. obcí, krajů atd.) se uplatní také příslušné právní předpisy, které upravují jejich činnost. Vzhledem k tomu, že s uvedením jména tichého společníka ve firmě podnikatele zákon spojuje vznik ručení ex lege, není tato situace žádoucí.

Obchodní tajemství (resp. skutečnosti jej tvořící) mohou být předmětem vkladu tichého společníka do tichého společenství. Podmínkou je, že deklarované skutečnosti mají v konkrétním případě opravdu povahu obchodního tajemství, což může být vzhledem k neformální ochraně v některých případech sporné. Pro úplnost je třeba dodat, že konkrétní vymezení poskytovaného vkladu bude v tomto případě podléhat obdobným principům, jaké jsou uplatňovány u vkladů know-how (tzn. konkrétní a určité skutečnosti).[477] Vklad může spočívat v licenci nebo i v převodu, smluvní volnost účastníků není omezena.

V rámci práva rekodifikovaného je obchodní tajemství upraveno v ustanovení § 504 NOZ. Podle dikce tohoto ustanovení „Obchodní tajemství tvoří konkurenčně významné, určitelné, ocenitelné a v příslušných obchodních kruzích běžně nedostupné skutečnosti, které souvisejí se závodem a jejichž vlastník zajišťuje ve svém zájmu odpovídajícím způsobem jejich utajení.“ Určité obavy vzbuzuje základ definice – legální požadavek zákona na „konkurenční významnost skutečností“ jej tvořících. Zde se nabízí dvojí možnost výkladu, přičemž důsledkem jedné může být až neexistence obchodního tajemství jako nehmotné věci (v konkrétním případě). Klíčovou je interpretace pojmu „konkurenčně významné“. Jde-li o jednu z kumulativních definičních podmínek, pak při nedostatku není žádné obchodní tajemství. Resp. skutečnosti mohou i objektivně existovat, avšak ve svém souhrnu obchodní tajemství netvoří. Má-li naopak konkurenční významnost skutečností (v důsledku neobratné definice) spíše následkem, pak jejich významnost nemá právní relevanci. Ačkoliv mohu mít k novému pojetí obchodního tajemství vnitřní výhrady, přikláním se prozatím k první interpretaci. Koneckonců zákonodárce nevyjádřil míru oné významnosti, tedy obchodní tajemství mohou tvořit i skutečnosti konkurenčně významné alespoň nepatrně (budou-li naplněny ostatní kumulativní znaky obchodního tajemství).

Jinými označeními či právy se zde již dále nezabývám, protože buď jsou úzce specializovaná (např. topografie polovodičových výrobků) nebo označení mají výrazný veřejnoprávní charakter (např. ekoznačka, bioznačka), který vesměs neumožňuje s takovými označeními nakládat.

4. Závěr

Skupina průmyslových práv je značně obsáhlá a je tvořena různými právními instituty. Vkladem do tichého společenství (tiché společnosti) mohou být pouze některé z nich – v zásadě ty, u nichž je právním předpisem umožněn převod nebo poskytnutí licence.

Právní úprava smlouvy o tichém společenství (i tiché společnosti) není pro poskytování předmětu průmyslového vlastnictví jako vkladu do tichého společenství příliš vhodná. Jsou v zásadě přípustné dva způsoby vkladu (právo licenční povahy nebo převod absolutního práva), zákon zde ponechává prostor pro dohodu účastníků. Při formulační neopatrnosti však hrozí neplatnost smlouvy o tichém společenství pro neurčitost. Toho je třeba se vyvarovat.

Specifikem většiny předmětů průmyslového vlastnictví je na rozdíl od hmotných věcí jejich známé časové ohraničení. To je v obecné rovině normováno příslušnými předpisy a v konkrétním případě je pak závislé na aktivním právním jednání vlastníka předmětu – tedy prodloužení (podání žádosti vč. uhrazení příslušného poplatku). ObZ tyto otázky v úpravě smlouvy o tichém společenství nijak neřeší, z důvodu právní jistoty lze doporučit zahrnutí smluvního ujednání o prodlužování přímo do textu smlouvy. Obdobně neřeší tyto otázky ani právní úpravy tiché společnosti v NOZ. Zánikem práva by došlo k zániku smlouvy o tichém společenství (tiché společnosti) jako celku, nicméně zánik práva může mít významné ekonomické důsledky.

Otázky rovněž vyvolává vrácení vkladu (průmyslového práva) tichému společníku po zániku tichého společenství (tiché společnosti) – ovšem sníženého či zvýšeného (upraveného) o výsledek na podnikání. Není zcela jasné, zdali snížení hodnoty (v důsledku podílu tichého společníka na ztrátě podnikatele) může být reprezentováno např. snížením hodnoty ochranné známky, nebo je-li nutné další vyrovnání mezi účastníky (tichý společník a podnikatel) – v případě, že vkladem bylo licenční právo. V případě vkladu absolutního práva ke známce (tzn. převod známky) je situace jiná – v zásadě by se známka v důsledku vyrovnání hodnoty podílu na ztrátě hodnotě známky již vracet neměla. Pokud ovšem zohledníme změny hodnoty známky v čase (k této změně může objektivně dojít), bude nutno vyrovnat se s otázkou vzájemného vyrovnání těchto hodnot. Z důvodu právní jistoty obou účastníků se jeví jako vhodné, aby přímo ve smlouvě bylo pro tento případ ujednání, neboť norma Obchodního zákoníku (ani NOZ v rekodifikovaném právu) o vracení vkladu se ani na tento případ příliš nehodí.

zpět na obsah | TOC

10.kapitola - Dědické právo podle OZZ (juristický rozbor)

Úvodní poznámky

I na velkých „národních“ katastrofách někdy najdeme pozitivní prvky. A tak, kdo v učebnicích nalézá v souvislosti s porážkou bělohorskou slova jako rekatolizace, germanizace, emigrace „národní“ elity, absolutizmus a Obnovené zřízení zemské, a přitom se podrobněji nezabývá podrobnostmi, snadno nezahlédne pokrok, který někdy takové procesy provází.

V pobělohorském zemském právu ho nalézáme, i když zřejmě především v právu soukromém. Příkladem může být právo dědické podle Obnoveného zřízení zemského z roku 1627[478] (dále jen OZZ) jak bylo vysvětleno a doplněno v Deklaratoriích a Novelách[479] (dále jen „DaN“) z roku 1640. Úvodem poznamenejme, že OZZ obsahuje v článcích pod písmenem „O“[480] mimo samotných nových pravidel také některé definice, explicitní derogační ustanovení a hojně také zdůvodnění včetně pohledů do staršího zemského dědického práva, pro které je významným poznávacím pramenem práva staršího. Zmínky o starším dědickém právu nalézáme ve starší právně-historické literatuře ve spise Wocelově,[481] krátkou pasáž najdeme ve spisku Kalouskově[482] a Rauscher do svého spisu[483] zařadil jako „Doplněk“ díl nadepsaný „§ 13. Změny dědického práva podle Obnoveného zřízení.“

Racionálním schématem zprávy o dědickém právu se zdá být sám život člověka. V předtuše budoucí smrti patrně každý (zůstavitel) začne uvažovat, jak uspořádat věci po své smrti. To co člověka určitě přesahuje, jsou hmotné „statky“ (předměty dědictví). Zůstavitel musí svou vůli projevit tak, aby bylo najisto postaveno, co bylo jejím obsahem. Z různých důvodů[484] bývala a je vůle zůstavitelova zpravidla omezena, a to ve prospěch descendentů. Není-li tu relevantní projev vůle, dědí se podle stanovených pravidel – nastupuje posloupnost intestátní. Schéma tohoto příspěvku o dědickém právu podle OZZ a Deklaratorií a Novel tedy zní: zůstavitel, dědictví, projev vůle, povinný díl, posloupnost zákonná.

I.                   Kšaftování

Zůstavitel

OZZ pro označení zůstavitele používá obecného pojmu „každý“ ev. „kdo … „ spojeného s definicí např. „z stavů“ a také se tu objevuje pojem „kšaftující“, „otec“ nebo i „obyvatel“. Z kontextu a vzhledem k úloze zemského zřízení je zřejmé, že šlo o příslušníky šlechty. Muselo jít ovšem o osobu požívající „zdravého rozumu“, tedy příčetnou (způsobilou k právním úkonům). V textu toto příspěvku je pro přehlednost většinou použit pojem „zůstavitel“. Podle OZZ mohl ze šlechtických stavů kšaftovat[485] jak muž, tak i žena (v zásadě nedošlo ke změně).

Projev vůle – forma a obsah

V terminologii OZZ nalézáme nejen známý pojem „kšaft“[486] ale také spojení „poslední vůle“ a „poslední pořízení“. Aby se myšlenka, záměr nebo možná i ústní slib staly poslední vůlí, musí být projeveny relevantní formou. Všem zúčastněným, zejména poslední vůli obmýšleným, svědkům i „veřejným“ činitelům musí být jasné, co je poslední vůle a co nikoli. To je patrně důvod, proč právní normy včetně OZZ věnují významnou pozornost formě projevu poslední vůle. Nedostatek formy v době předcházející[487] patrně způsoboval nejednu obtíž a mnoho kšaftů nebylo aplikováno právě pro tyto vady. OZZ zřetelně preferuje formu holografní, i když vyloučena nebyla ani možnost nechat si kšaft sepsat osobou znalou písma (a dodejme, že vyhledáváni byli především znalci práva). K obsahu poslední vůle člověka jsou zmíněné předpisy skoupé. Kšaftující měl „přivlastnit“ po své smrti nějaký předmět (nemovitý nebo movitý) nebo soubor takových předmětů jiné osobě, pravidelně rodinným příslušníkům – kšaftovníkům (dědicům v moderním slova smyslu).[488] Jaký byl fakticky obsah kšaftů? Král formuluje[489] „ideální strukturu“ šlechtického testamentu takto:

A.           Úvodní ustanovení skládající se z invokace,[490] intitulace[491] a konečně promulgace[492]

B.            Důvody sepsání testamentu složené z kontemplace o lidském osudu a nevyhnutelnosti smrti, motivace sepsání testamentu, právní způsobilosti testamentu (odkaz na mocný list či na zemská zřízení), meditaci o duši a posmrtném životě a ustanovení o pohřbu

C.            Distributivní část ustanovující dědice a dědičky, poručníky a poručnictví a konečně i zbožné odkazy

D.           Závěrečná ustanovení obsahující sankce, žádost o vložení do desek zemských, zajištění možnosti změnit či zrušit testament, zajištění možnosti učinit dodatečné odkazy (často s určením konkrétní finanční částky),[493] subskripce a testamentární svědci a datace.

Svědci

Každý kšaft měl být vedle pečeti kšaftujícího opatřen ještě pečetí tří nebo čtyř příslušníků panského nebo rytířského stavu a podle OZZ měli tito „svědkové“ přitisknout své pečeti v přítomnosti kšaftujícího. Kšaft měl být za přítomnosti kšaftujícího a svědků hlasitě přečten a všichni pak podpisem a pečetí stvrdili, že jde o pravou poslední vůli kšaftujícího. Kdyby se ovšem přihodilo, že by někdo neměl dostatečný počet svědků z řad pánů a rytířů, mohl požádat o svědectví pět osob mužského pohlaví a zachovalé cti, které se spolupodepsali vedle kšaftujícího. Kdyby někdo z nich neuměl psát, mohl být i v tom zastoupen.[494] Takové opatření mělo být možné jen tehdy, když mezi těmito svědky byli alespoň jeden nebo dva páni nebo rytíři. V DaN nalezneme informace svědčící tomu, že současníci často shledávali překážky k dodržení kšaftovních obřadů a to ponejvíce proto, že svůj čas trávili „v kraji“ a bylo obtížné setkat se s jinými příslušníky stavu a soustředit je na jednom místě k dodržení stanovené procedury. Obraceli se proto v této věci často na panovníka s žádostmi o „milostivou dispensaci“ z tohoto pravidla. To si patrně vynutilo připojit v DaN k článku O.III. výklad a doplnění pravidel.[495] V DaN panovník „prolamuje“ pravidlo obligatorního společného obřadu, když generálně souhlasí s tím, že ho kšaftující může požádat písemně o povolení, kterým potom mohl spolu s kšaftem obeslat „svědky“ k pouhému podpisu a přivěšení pečeti, přičemž chybělo ústní prohlášení před shromážděnými svědky, že listina představuje skutečnou poslední vůli kšaftujícho.

Za platný a dostatečný byl považován také kšaft, který nebyl svědky podepsán vůbec, ev. vůbec nebyli o svědectví požádáni. Byl to případ, kdy k někomu byli na jeho žádost a pro nemoc vysláni menší úředníci zemských desek a on před nimi projevil svou poslední vůli. Takto pořízený kšaft měl moc, jako byl proveden u úřadu zemských desek.[496] Bylo také možno požádat panovníka, aby vyhotovený kšaft potvrdil, čímž byl ev. nedostatek ceremoniálu zhojen a nebyl příčinou pozdějšího zpochybňování kšaftu. Napadání kšaftů z formálních důvodů bylo velmi časté. Článek O. XVIII OZZ přináší ustanovení o privilegovaném kšaftu. V případě morové epidemie (pokud sám kšaftující nebo příslušníci jeho domácnosti onemocněli) by obstál před soudem i kšaft osvědčený dvěma hodnověrnými svědky mužského nebo ženského pohlaví a pokud by takoví svědci nebyli, i kšaft neosvědčený. Uvedené pravidlo platilo také pro vojáky na polním tažení nebo pro osoby vězněné cizí mocí. Kdo u sebe takový kšaft měl, byl povinen (pokud neexistovaly závažné překážky) ho co nejdříve doručit k úřadu zemských desek.[497] Pokud byl někdo svědkem ústního kšaftu, měl povinnost tento kšaft ihned zapsat, potvrdit pečetěmi a do šesti týdnů (opět pokud neexistovaly závažné překážky) rovněž předložit úřadu zemských desek a před ním také osvědčit.

Uložení kšaftu a jeho publikace

Jestliže někdo kšaft pořídil a chtěl zvýšit jistotu jeho provedení, mohl jej za života svěřit do úschovy jinému. Generálně každý kšaft měl být do šesti týdnů po smrti zůstavitele doručen k zemským deskám, zde otevřen a čten. Pokud by schovatel kšaft do stanoveného termínu úřadu zemských desek nepředal (pokud k tomu nebyly vážné důvody – např. úřad zemských desek nebyl otevřen) měl být potrestán pokutou; pokud na něj kšaftující pamatoval v poslední vůli, propadl právě tento prospěch. Úředníci měli povinnost takového hříšníka vyzvat, aby se do dvou týdnů s kšaftem před úřad dostavil.[498] Kdyby někdo kšaft zatajil s úmyslem poškodit osoby obmýšlené kšaftem, měl každý, kdo se o tom dověděl toto oznámit panovníkovi, v jeho nepřítomnosti místodržícím nebo zemskému soudu. Panovník, místodržící nebo zemský soud pak měli vyzvat takovou osobu, aby se před ně dostavila a pokud bylo prokázáno, že k uvedenému jednání skutečně došlo, měl být viník potrestán a měla být mu uložena úhrada škody poškozenému. Viník měl být veden k tomu, aby kšaft dodatečně předložil úřadu zemských desek. Pokud ovšem takový schovatel kšaft zničil, mohl poškozený požadovat náhradu z majetku schovatele a jestliže ten žádný majetek neměl, pak teprve měl být poškozený odškodněn na statku kšaftujícího.[499]

Kšaftování před úřadem zemských desek

DaN[500] ovšem doporučují pořídit kšaft zemskými deskami, což znamenalo před úředníky zemských desek poslední vůli osobně oznámit.[501] Záznam do zemských desek musel obsahovat dataci procedury a označení osob, které byly přítomny. Kšaft měl být slovo od slova znovu kšaftujícímu přečten a poté měl kšaftující prohlásit, že toto je jeho pravá poslední vůle. Znovu přečtení bylo zavedeno i pro ty případy, kdy někdo pro nemoc kšaftoval před úředníky na základě povolení doma.[502] Kšaft byl pak vepsán úředními osobami do příslušných knih a nebezpečí zničení nebo zpochybnění jeho platnosti se relativně snížilo. Jestliže by někdo nechtěl poslední vůli přednést před menšími úředníky zemských desek a nechat ji přímo zapsat, mohl pořídit písemný kšaft doma. Poté ho měl předložit úředníkům zemských desek k zápisu. Promlčecí lhůta pro napadení kšaftu činila tři léta a osmnáct týdnů[503] a po jejím uplynutí nemohl nikdo kšaft „naříkat“ u zemského soudu. Zápis kšaftu do zemských desek podléhal poplatku.[504]

Zánik platnosti kšaftu

Za určitých okolností mohl být kšaft neplatný od samého počátku, viz např. výše již zmíněný nedostatek formy, ev. obsahu. Kšaft mohl být také zrušen rozhodnutím zemského soudu na návrh oprávněné osoby. Mimo to ovšem platnost zanikla, pokud nastaly určité právní skutečnosti. Kšaft pozbyl platnosti pro případ, že by se kšaftujícímu po jeho pořízení nebo po jeho smrti narodilo další dítě.[505] DaN k tomu přidaly případ, kdy někdo „v prohřešení a urážky nejvyššího důstojenství upadl“.[506]

Kšaftovník a poručníci

V textech článků OZZ a DaN k dědickému právu nalezneme také několik pravidel vztahujících se k osobě kšaftovníka (osobě obmýšleného, dědice ze závěti) a úloze poručníků. V případě, že byl syn označen jako „nemoudrý“, mohl kšaftující i přesto v jeho prospěch kšaftovat, ale měl mu zřídit poručníky. Bratři nemoudrého se pak měli vyvarovat kroků, kterými by zasahovali do jeho práv. Článek pamatoval také na případ, kdy marnotratné poručníky mohl panovník nebo zemský soud vyměnit za jiné. Pokud by nerozumný kšaftovník zemřel, měl připadnout jeho díl osobám podle intestátních pravidel. Pokud otec na nemoudrého v kšaftu nepamatoval, měl tento zůstat se starším bratrem i se svým povinným dílem a tento měl být dostatečně zajištěn a neměl být zbytečně „rozmrhán“ a utrácen.[507] Kdyby někdo (nikoli otec) odkázal nezletilým dětem svůj statek, mohl jim rovněž určit poručníky. Jestliže by pak některé z dětí dosáhlo zletilosti, mohlo se za sebe i za sourozence (s patřičnou zárukou) statku ujmout a jejich otec se do převzetí a výkonu práv neměl nijak vměšovat. Kšaftující ovšem mohl rozhodnout odchylně a jeho vůle pak měla přednost.[508]

Kdyby ten, kdo odkázal statek (nikoli otec) nezřídil nezletilým kšaftovníkům poručníky, vstoupil do práv jejich otec poté, co poskytl řádnou záruku. Každému z dětí měl pak - po dosažení jejich zletilosti vydat jejich díl. Pokud by tak nejednal, měli menší úředníci vydat kšaftovníku „obranní list“. Otec nesměl utrácet statek, ani ho zatěžovat, ale nebyl povinen dětem vyúčtovat to, co použil v jejich prospěch.[509] V případě konfiskace majetku osoby, která např. nedodržela slib věrnosti panovníkovi článek O. VII. OZZ chránil zájmy dětí.[510] Jaký postup by platil pro případ, že osoba kšaftem „obdařená“ nebyla sto ujmout se dědictví, řešil článek O.VIII OZZ. V takovém případě měli nastoupit nejbližší (cognatio) příbuzní a to v rozsahu v jakém měl dědit kšaftovník.

Povinný díl

Celý oddíl článků O.XXI až O.XXVIII OZZ je nadepsán rubrikou „O povinném díle na dědictví".[511] První odstavec článku O.XXI. OZZ zní: „O.XXI. Jakož také předešle otec gruntův a statkův pozemských synům svým po smrti zanechati povinen byl a od nich kšaftem neb pořízením odcizovati nemohl, při čemž se až posavád zanechává…“. Druhá věta článku O.XXI. OZZ[512] pak stanovila způsob, jak měl být povinný díl stanoven. Podle něj polovina statku měla připadnout synům a jen u poloviny statku mohl zůstavitel rozhodnout, zda jej poslední vůlí přivlastní z větší části nebo celý jen jednomu nebo více synům, zatímco jiní obdrží díl menší nebo žádný. V každém případě ale museli být obdarováni synové a tak je svoboda testamentární téměř iluzí. Když autoři OZZ formulovali články O. XXI až O.XXVIII o povinném díle, jako by zapomněli na větu třetí článku O.III, která zní: „… ale poněvadž to proti vlastní vůli a svobodě jest a v žádných věcech lidských víceji svobod požívati potřební není, jako při kšaftích…“.[513] Vlastní vůle a svoboda testamentární jakoby zákonodárce až do současnosti příliš nezajímala.

Předmět poslední vůle

V OZZ a DaN se již objevují pojmy, jakými byl např. majetek, movitost a nemovitost. Předmětu poslední vůle – tj. majetkovým souborům ale nevěnují OZZ a DaN v článcích o dědickém právu pozornost - s výjimkou majetku movitého. Původně se kšaftovalo především o majetku nemovitém, který byl v kšaftech nejčastěji označován pojmem „statek“ a zahrnoval podstatu, grunt, především půdu a stavby na ní. Již v dané době bylo ale zřejmé, že majetek movitý mívá někdy vyšší hodnotu a význam než nemovitý a tak článek O. VI. OZZ v podstatě nařizoval kšaftovat také o movitém majetku. Výjimku z toho tvořily odkazy, které hodnotou nepřesáhly 500 kop míšeňských „grošů“. Pokud by takový odkaz překročil tuto hranici, vše co bylo navíc, mělo připadnout dědicům podle platného kšaftu.[514] Podle OZZ, kdyby zůstavitel neměl nemovitý majetek, měl veškerý svůj majetek rozdělit na díly podle zásady v článku O. XXI.OZZ – totiž na poloviny, z nichž jedna měla připadnout rovným dílem synům, a druhou mohl odkázat již komukoli. Podobně tomu bylo i pro případ, že by hodnota nemovitého majetku byla ve srovnání s hodnotou majetku movitého nevýznamná, měl zůstavitel veškerý svůj majetek rozdělit na dvě části, polovinu měl ponechat synům a o druhé polovině mohl rozhodnout, jak se mu líbilo. OZZ tak reflektuje růst úlohy movitého majetku, zejména peněz.

Vydědění

Kdo chtěl syna nebo dceru odkšaftovat[515] měl k tomu mít závažné důvody a mělo to být provedeno v samotném kšaftu a nebylo potřeba jiné listiny, což se jeví v porovnání s pozitivní českou právní úpravou sympatické. Pokud jde o příčiny, pro které bylo možno odkšaftovat, měla se soudní praxe přidržet analogického ustanovení Koldínova zákoníku.

II.                Nápad[516]

Pojem „nápad“ se na tomto místě vztahuje jen k posloupnosti intestátní, která je definována v článku XXIX[517] OZZ a aby nastala, bylo nutno aby:

·             zůstavitel nezanechal kšaftu (závěti) nebo

·             zanechal závěti, ale ta nebyla v souladu se zákonem nebo

·             z příčin uvedených v zákoně zasluhovala být zrušena;

·             se dědictví závětí určený dědic dědictví neujal.

OZZ dále stanoví: „… a tak již budaucně, na které by nápad těch statkův, jenžby, … bez pořízení neb učinění kšaftu z světa sešli, jíti měl, pět rozdílných počtův milostivě nařizovati ráčíme.“[518]

Text, který následuje v dalších článcích OZZ pak obsahuje samotné jádro intestátního práva – totiž pořádek, jak mají dědici[519] nastupovat do dědických práv pro případ, že není právoplatné závěti. Zavádí se „pět rozdílných počtů“ – moderní terminologií „dědických tříd“. Konstrukce je na první pohled poměrně jednoduchá:

·        první třídou jsou všichni přímí příbuzní, kteří stojí na línii sestupné (descendenti);

·        druhou třídou jsou všichni přímí příbuzní, kteří stojí na linii vzestupné (ascendenti);

·        třetí třídou jsou příbuzní v pobočné linii (kolateráti);

·        čtvrtou třídou jsou manželé mezi sebou;

·        pátou třídu tvoří královská komora.“[520]

Pravidla obsažená v článku O. XXXI[521] OZZ ovšem sama o sobě nestačila a tak bylo nutno vyjasnit poměry uvnitř tříd a navíc rozhodovalo, zda jde o dědictví po otci nebo matce,[522] zda jde o majetek movitý či nemovitý, zda je dědic obyvatelem země, nebo třeba nemanželským dítětem. Provedeno to bylo už samotným OZZ, ale praktický život si vyžádal další „vysvětlení“, které tvoří 44 ze 46 článků DaN k intestátní posloupnosti. Ustanovení lze interpretovat takto:

Descendenti

Článek K. k. 14. DaN deklaruje absolutní přednost osob zahrnutých v první třídě,[523] tj. dětí zůstavitele. Je ovšem nutno odlišit, zda jde o posloupnost po otci nebo po matce.

Veškerý majetek[524] po otci dědí synové rovným dílem. Kdyby po některém ze zemřelých synů zůstali vnukové mužského pohlaví současně se syny žijícími, dědí rovným dílem to, co by příslušelo jejich otci (jure repraesentationes; podle ratolesti). Kdyby zůstali jen vnukové po synech oddělených, dědí všichni rovným dílem (in capita; podle hlav). Kdyby zůstali jen vnukové po synech neoddělených,[525] dědí rovným dílem to, co by příslušelo jejich otci (jure repraesentationes). Jestliže není synů ani vnuků, dědí veškerý majetek rovným dílem dcery. Kdyby po některé ze zemřelých dcer zůstali vnukové obojího pohlaví, dědí rovným dílem to, co by příslušelo jejich matce (jure repraesentationes). Kdyby po zůstaviteli zůstali jen vnukové a vnučky po dcerách, dědí všichni rovným dílem (in capita) bez rozdílu pohlaví. Majetek nemovitý po matce dědí synové rovným dílem. Kdyby po některém ze zemřelých synů zůstali vnukové mužského pohlaví současně se syny žijícími, dědí rovným dílem to, co by příslušelo jejich otci (jure repraesentationes). Jestliže není synů ani vnuků mužského pohlaví, dědí nemovitý majetek po matce rovným dílem dcery. Kdyby po některé ze zemřelých dcer zůstali vnukové obojího pohlaví současně s tetami, dědí rovným dílem to, co by příslušelo jejich matce (jure repraesentationes). Kdyby zůstala jen vnoučata, dědí podle hlav rovným dílem bez rozdílu pohlaví. Movitý majetek po matce dědí synové i dcery zůstavitelky rovným dílem bez rozdílu pohlaví. Kdyby po některé ze zemřelých dcer nebo synů zůstali vnukové obojího pohlaví současně se strýci a tetami, dědí rovným dílem to, co by příslušelo jejich matce (jure repraesentationes). Kdyby zůstala jen vnoučata, dědí podle hlav rovným dílem bez rozdílu pohlaví. Nemanželské děti mohou ke své výživě nabývat jen movitého majetku[526] a to jen z titulu poslední vůle zůstavitele. Jestliže by rodiče takové opatření neučinili, rozhodne o výživě těchto dětí panovník nebo zemský soud. Skutečnost, že OZZ ve skutečnosti ponechalo některé důsledky nedílné držby pro intestátní dědické právo dokládá fakt, že kdyby se přihodilo, že se syn nebo dcera od otce oddělili[527] a připadala by v úvahu sukcese spolu se syny a dcerami neoddělenými,[528] musí být započteno[529] to, co oddělený potomek za života zůstavitelova již obdržel. Děje se tak dvojím způsobem:

a)         to co bylo poskytnuto, musí být do dědictví vráceno[530] nebo

b)     z dědického podílu dotčeného musí být doplněny dědické díly ostatních;

leda by zůstavitel výslovně v poslední vůli potomka takové povinnosti zprostil, ale musí přitom zachovat pro všechny nejméně jejich povinný díl.[531] Plnění kolační povinnosti lze vymáhat cestou soudní.

Ascendenti

Novými pravidly byla překonána stará zásada vyjadřována slovy „nápadové před se jsou, nikoli zpátkem“[532] a platila až do OZZ, které v článku článku O.XXXV. vyjadřuje podstatu této změny. Z textu této části OZZ ovšem vyplývá, že pravidlo směšuje třídu druhou s třídou třetí, ascendenty s kolateráty. Kdyby tedy někdo (muž) zemřel bez potomků, jeho nemovitý majetek dědí jeho otec a zůstavitelovi bratři po otci[533] rovným dílem, není-li takových bratrů pak jejich děti rovným dílem z toho, co by příslušelo jejich otci (jure repraesentationis) nejdále ovšem v prvním stupni (neboli synovci a sestřenice). Kdyby nebylo otce, a bratrů po otci dědí nemovitý majetek zůstavitelova matka, její dcery, zůstavitelovi bratři polorodí[534] a dcery po vlastním (po otci) bratru rovným dílem. Není-li někoho ze sester nebo polorodých bratrů, dědí jejich děti (potomci do prvního stupně) rovným dílem z toho, co by příslušelo jejich rodiči (jure repraesentationis). Kdyby žily jen děti sester a polorodých bratrů, dědí narovno (in capita). Kdyby někdo zemřel bez potomků a jeho majetek byl pouze movitý, dědí ho zůstavitelův otec, matka, sestry a bratři bez rozdílu příbuzenství a rovným dílem. Není-li některého ze sourozenců zůstavitelových, pak dědí jeho děti rovným dílem z toho, co by příslušelo jejich rodiči (jure repre-sentationis).[535]

Kdyby někdo zemřel bez potomků a jeho majetek byl nemovitý i movitý, pak se movitý majetek rozdělí na tři díly a tyto díly se dědí takto:

a)      jeden díl otci a bratrům po otci narovno; kdyby některý z bratrů nebyl živ, pak jeho synové dědí rovným dílem z toho, co by příslušelo jejich otci (jure repraesentationis).

b)      Zbývající dva díly dědí matka, sestry[536] a polorodí bratři;[537] kdyby některá ze sester nebo polorodých bratrů nežili, pak jeho děti dědí rovným dílem z toho, co by příslušelo jejich otci (jure repraesentationis).

Kdyby nebylo otce ani bratrů po otci ani dětí po těchto bratrech, dědí veškerý movitý majetek matka, sestry, dcery a polorodí bratři narovno, pokud některý z kolaterátních příbuzných nežije, dědí jejich děti rovným dílem z toho, co by příslušelo jejich rodiči (jure repraesentationis). Pokud by žily jen takové děti, dědí narovno (in capita). Pokud by po zemřelém zbyly dluhy, jsou dědici povinni je uhradit v poměru, v jakém se podílejí na dědictví movitém i nemovitém a to takto:[538]

a)      Dědic mužského pohlaví, pokud zdědil nemovitý majetek, odečte poměrnou část k úhradě dluhu z podílů (dvou třetin) přímo a zastupuje všechny dědice před věřiteli

b)      Matka, sestry, polorodí bratři a jejich děti jsou povinni se na úhradě dluhů podílet až do výše toho, co se jim z movitého majetku zůstavitele (dvou třetin) dostalo.

Kdyby některá (dcera, sestra, teta) zemřela bez potomků, její nemovitý majetek dědí její otec a bratři – bez rozdílu příbuzenství – rovným dílem, není-li bratří, pak jejich synové rovným dílem z toho, co by příslušelo jejich otci (jure repraesentationis) nejdále ovšem v prvním stupni (neboli synovci a sestřenice). Pokud by žili jen tito synové, dědí narovno (in capita).[539] Kdyby nebylo otce ani bratra, dědí matka s ostatními sestrami narovno. Není-li sester, pak dědí jejich děti rovným dílem z toho, co by příslušelo jejich matce (jure repraesentationis).[540]

Kdyby některá zemřela bez potomků, její movitý majetek dědí její otec, matka, bratři a sestry – bez rozdílu příbuzenství – rovným dílem, není-li někoho z bratří nebo sester, dědí jejich děti rovným dílem z toho, co by příslušelo jejich rodiči (jure repraesentationis) nejdále ovšem v prvním stupni (neboli synovci a sestřenice).[541]

Kolateráti

Články K.k. 29–31 DaN v zásadě jen odkazují na články k třídě druhé nebo opakují pravidla tam uvedená, snad s výjimkou nástupnictví „vnuků“ podle hlav, nikoli podle ratolesti, žijí-li pouze oni a jejich rodiče zemřeli. K doplnění pravidel pro třídu třetí je tedy účelné zmínit jen pravidla v článcích K.k.32 – K.k. 33.

Jestliže někdo zemřel a nezanechal ani bratra po otci, ani jeho synů, ani sester po otci, dědí nejbližší příbuzný po otci mužského pohlaví, nebylo-li takového, pak nejbližší příbuzná po otci. Jestliže někdo zemřel a nezanechal žádných příbuzných po otci, dědí nejbližší příbuzný po matce mužského pohlaví, není-li takového, pak nejbližší příbuzná po matce. V těchto případech se uplatní pravidlo „pouze do desátého stupně příbuzenství“, známé již z Vladislavského privilegia a opakovaně deklarované v OZZ.

Manželé a odúmrtní právo

Článkem O.XLVII. OZZ a články K.k.37. až 43 DaN se řeší posloupnost pro případ, že nebyla naplněna ani jedna z výše uvedených podmínek.[542] Jestliže tedy někdo zemřel a

a)      nezanechal po sobě příbuzné nejdále do desátého stupně příbuzenství a

b)      nepamatoval v závěti na pozůstalého[543] a

c)      majetkové poměry nebyly upraveny manželskou smlouvou[544] a

d)     zůstavitel byl dostatečně majetný a pozůstalý „dostatečně“ nemajetný,

dědí:

a)      jednu čtvrtinu veškerého zůstavitelova majetku pozůstalý manžel nebo manželka;[545] pravidla upravující věno tím nejsou dotčena;

b)      tři čtvrtiny královská komora.

V praxi po roce 1627 patrně vznikly potíže s tím, jak určit, zda manželská smlouva existovala nebo ne a kdo je „dostatečně“ chudý. Na to DaN patrně reagovala zřízením zvláštních quaternů zemských desek a doporučením intabulace manželských smluv (viz článek K.k.37. DaN). Neexistence smlouvy měla být dokládána přísahou (viz článek K.k.39). Pokud jde o sociální „potřebnost“ svěřuje článek K.k.39. DaN rozhodnutí zemskému soudu.

Jestliže někdo zemřel a nezanechal příbuzných oprávněných[546] k dědictví a pozůstalý manžel nebo manželka jsou dostatečně majetní, dědí veškerý zůstavitelův majetek královská komora, stejně jako v případě, že není dědiců v předchozích čtyřech třídách.

Čtvrtý díl se stanoví po odečtení dluhů zůstavitelových. Na čtvrtý díl se započítává to, co pozůstalý obdržel od zemřelého manžela za jeho života darem.[547]

Manželé mohli být zbaveni dědických nároků stejně jako děti. Navíc se tak mohlo stát, pokud manžel od manželky bez podstatné příčiny odešel a za života se s ní nesmířil; dopustil se cizoložství; usiloval o život své manželky; neprávem ji obžaloval z cizoložství před soudem; nebyl katolického náboženství; svou manželku z vězení nevysvobodil, ačkoli to provést mohl. Toto pravidlo platilo i naopak – o ženě. Ta mohla být navíc zbavena dědických nároků, kdyby byla přistižena „v neřádstvu“, tj. nerespektovala svůj vdovský stav.

Obecná ustanovení pro intestátní posloupnost

Kdyby po sobě zůstavitel příslušný k vyšším stavům (šlechta) zanechal statky „pod různými právy“,[548] intestátní posloupnost má být posuzována podle OZZ a DaN. Zemské dědické intestátní právo má v takové kolizí přednost před právem městským i všemi právy zvláštními a partikulárními.[549] Obyvatelé cizích zemí nejsou k dědictví[550] v českém království a přivtělených zemích způsobilí[551] pokud se nestanou příslušníky české stavovské obce, nebo nedokážou, že v jejich vlasti jsou obyvatelé Českého království připouštěni k dědictví, což není na újmu povinnosti následně se příslušníkem této obce stát. Kdyby v cizí zemi nebyli k dědictví připuštěni obyvatelé Českého království anebo byli sice připuštěni ale nuceni platit desátý nebo jiný díl z dědictví (jus retorsionis), stejného zacházení se má v Českém království dostat obyvatelům této cizí země.[552] Právní událost, kterou je smrt zůstavitele, nebo právní jednání zůstavitele není přitom podmínkou pro přístup do české stavovské obce.

Dědici (ze závěti i ze zákona) jsou povinni uhradit všechny dluhy zůstavitelovy, ale jen do výše jejich dědického podílu.[553]

Závěr

Poprvé v zemském českém dědickém právu dostal prioritu kšaft – projev vůle zůstavitele, i když ta byla omezena širokým povinným dílem. Nedílu byly odňaty některé důsledky pro dědické právo. Intestátní posloupnost se stala „druhořadou“ i když s přihlédnutím k povinnému dílu nikoli významně. Intestátní posloupnost se zcela nově obrací v řadě druhé k ascendentům. Nově se delačním důvodem stalo vedle pokrevního příbuzenství také manželství. Odúmrtní právo nebylo zrušeno nejen velkým privilegiem Vladislavovým ale ani OZZ a DaN.

zpět na obsah | TOC

Seznam literatury

- ADAMOVÁ, K. Dějiny soukromého práva ve střední Evropě. Stručný nástin. 1. vyd. Praha: C.H.Beck, 2001.

- ALDEFER, C. Human Needs in Organizational Settings. New York: Free Press, 1972.

- ALLISON, L. The Political Economy of Sport: Conceptual Problems and Regulatory Dilemmas. Sport, Politics and Public Policy, at the European Consortium for Political Research Joint Sessions of Workshops, Nicosia, Cyprus, 2006.

- ALLPORT, F. H. The influences of group upon association and though. 1920.

- BABČÁK, V. Daně a daňové právo na Slovensku. Košice: I. Aprilla, 2008.

- BAKEŠ, M.; KARFÍKOVÁ, M., KOTÁB, P.; MARKOVÁ, H. a kol. Finanční právo. 6. vyd. Praha: C.H.Beck, 2012.

- BALAŠ, V.; ŠTURMA, P. Kurs mezinárodního ekonomického práva. 1. vyd. Praha: C.H.Beck, 1997.

- BARTOŠÍKOVÁ, M.; HAVEL, B. Komentář k § 674. In ŠTENGLOVÁ, I.; PLÍVA, S.; TOMSA, M. a kol. Obchodní zákoník. Komentář. 13. vyd. Praha: C.H.Beck, 2010.

- BARTOŠÍKOVÁ, M. Smlouva o tichém společenství. Zdroj: ASPI ev. č. 3165/LIT/, str. 1; HK 9/94.

- BARTOŠÍKOVÁ, M.; MUNKOVÁ, J. In ŠTENGLOVÁ I.; PLÍVA. S.; TOMSA, M. a kol. Obchodní zákoník. Komentář. 12. vyd. Praha: C.H.Beck, 2009.

- BAUM, H. P. Handwerk. A. Westlicher Bereich. I. Städtisches Handwerk. In Lexikon des Mittelalters IV. München: Deutscher Taschenbuch Verlag, 2003.

- BEJČEK, J.(ed.). Regulace, deregulace, autoregulace – sborník z příspěvků z V.konference Katedry obchodního práva Masarykovy univerzity pořádané dne 18.prosince 2006. 1. vyd. Brno: Masarykova univerzita, 2007.

- BEJČEK, J.; ELIÁŠ, K.; RABAN, P. a kol. Kurs obchodního práva. Obchodní závazky. 5. vyd. Praha: C.H.Beck, 2010.

- BĚLOHLÁVEK, A. Zákon o rozhodčím řízení a o výkonu rozhodčích nálezů, 1. vyd. Praha: C.H.Beck, 2004.

- BEŇA, J.; GÁBRIŠ, T. Dejiny práva na území Slovenska I (do roku 1918). Bratislava: Univerzita Komenského v Bratislave, Právnická fakulta, Vydavateľské oddelenie, 2008.

- BEN-SHAHAR, O.; PORAT, A. Fault in American contract law. New York: Cambridge University Press, 2010.

- BITTL, J. Cechovní život ve starém Chebu. Sborník Chebského muzea, 1993, roč. 3, s. 19.

- BLACKSHAW, I. Introductory Remarks. In BLACKSHAW, I.; CORNELIUS, S.; SIEKMANN, R. TV Rights and Sport. The Hague: T. M. C. Asser Press, 2009.

- BLAKE, R. R.; MOUTON, J. S. The Managerial Grid. Houston: Gulf Publishing, 1964.

- BOBEK, M.; MOLEK, P.; ŠIMÍČEK,V. Komunistické právo v Československu: Kapitoly z dějin bezpráví. 1. vyd. Brno: Masarykova univerzita, Mezinárodní politologický ústav, 2009.

- BOEHME-NESSLER. Wirtschaftsrecht. Basisbuch für Studium und Praxis. München-Wien: R. Oldenbourg Verlag München, 2000.

- BRATUS, S. N. K probleme chozjajststvenno-administrativnogo prava, Sovetskoe gosudarstvo i revolucija prava, 11–12/1930.

- BUCHAMAN, D.; HUCZYNSKI,A. Organizational Behaviour An Introductory Text. FT Prentice Hall, 2004.

- BUCHANAN, D.; HUCZYNSKI, A. Organizational Behaviour – An introductory text (fifth edition). Harlow: Prentice Hall, 2004.

- BYRNE J.; BRANT, R. The Virtual Corporation. Business Week, 1993, s. 36–40.

- CALVO CARAVACA, A. L. Las sociedades de capital en el tráfico jurídico international. Madrid: RGD, 1988.

- COLLINS, D. Organizational Change: Sociological Perspecives. London, 1998.

- ČAPEK, K.;  KVASNIČKA, V. O československý hospodářský zákoník. Právník, 1963.

- ČELAKOVSKÝ, J. (ed.). Codex juris municipalis regni Bohemiae Tomus II. Privilegia královských měst venkovských v království českém z let 1225 až 1419. Praha: Fr. publicae 1928.

- CHMELÍK, J.; TOMICA, Z. Korupce a úplatkářství. Praha: Linde, 2011.

- CHMELÍKOVÁ, J. Osudy chebských Židů. Chebští Židé od 2. poloviny 19. století do současnosti. 1. vyd. Cheb: Chebské muzeum, 2000.

- COASE, R. H. The nature of the Firm. Economica, 4/1937.

- COASE, R. H. The Problem of Social Cost. Journal of Law and Economics, 3/1960.

- COLSON, J. Ph. Droit public économique. 2 édition. Paris: Librairie Générale de Droit et de Jurisprudence, E. J. A., 1997.

- ČORBA, J. Zodpovednosť pri organizovaní súťaží v profesionálnom športe. In SUCHOŽA, J.; HUSÁR, J.(eds.). Obchodné právo a jeho širšie kontexty. Zborník vedeckých prác. Košice: UPJŠ, 2010.

- CVRČEK, F. Základní kvantitativní parametry českého právního řádu. Právník, roč. 145, č. 4, 2006, s. 434–450.

- DAUSES, M. A. Příručka hospodářskeho práva EU. Základy vnitřního trhu, ochrana životního prostředí a ochrana spotřebitele (přel. HORÁČEK, R. a kol.). 1. vyd.. Praha: ASPI, 2002.

- DAVIDOW, W. H.; MALONE, M. S. The Virtual Corporation – Structuring and Revitalizing the Corporation for the 21st Century. HarperBusiness, 1992.

- DAWSON, P. Organizational Change: A processual Approach. London, 1994.

- DĚDIČ, J. a kol. Obchodní zákoník. Komentář. Díl IV § 221 až § 775. 1. vyd. Praha: Polygon, 2002.

- DEDIČ, J.; ČECH, P. Evropské právo společností vč. úplného znění předpisu komunitárního práva. 1. vyd. Praha: Polygon 2004.

- DĚDINA, J.; ODCHÁZEL, J. Management a moderní organizování firmy. 1. vyd. Praha: Grada Publishing, 2007, 324 s.

- DEUTSCH, E. Pohledávky v insolvenčním řízení z pohledu zákona č. 182/2006 Sb., o úpadku a způsobech jeho řešení a dle vyhlášky č. 311/2007 Sb., o jednacím řádu pro insolvenční řízení. Daně a finance, roč. 16, č. 7–8, 2008, s. 24–31.

- DNISTRJANSKIJ, J. S. Podstata hospodářskeho práva. Právník, sešit XXII, 1931.

- DOBBS, D. B. Handbook on the law of remedies: damages-equity-restitution. 11. vyd. West publishing company, 1993, 1067 s.

- DOJNIKOV, I. V. Predprinimateľskoje (chozjajstvennoje) pravo. Učeb.posobije. Moskva: Brandes, 1998.

- DÖRFL, L. Oddlužení. Právní rádce, roč. 18, č. 8, 2010, s. 4–9.

- ĎURICA, M. Konkurzné právo na Slovensku a v Európskej únii. 2. vyd. Žilina: Eurokódex, 2010.

- ELIÁŠ, K a kol. Obchodní zákoník: praktické poznámkové vydání s výběrem z judikatury od roku 1990. 5. vyd. Podle stavu k 1. 11. 2006. Praha: Linde, 2006.

- ELIÁŠ, K. a kol. Kurs obchodního práva.. Obchodní závazky. Cenné papíry. 1. vyd. Praha: C.H.Beck, 1996 .

- ELIÁŠ, K. a kol. Kurs obchodního práva. Právnické osoby jako podnikatelé. 3. vyd. Praha: C.H.Beck, 2001.

- ELIÁŠ, K. Smluvní pokuta z pohledu právní doktríny i praxe. Obchodní právo, roč. 10, č. 10, 2001, s. 2 an.

- ELIÁŠ, K.; HAVEL, B. Osnova Občanského zákoníku. Osnova zákona o obchodních korporacích. Plzeň: Aleš Čeněk, 2009.

- ENGLIŠ, K. Národní hospodářství. Praha: Vlastním nákladem, 1946.

- EPSTEIN, R. A. Právo, ekonomie a politika. 1. vyd. Praha: ASPI, 2010.

- EVERSHEIM, W.; BAURNHANSL, T. Configuration of Virtual Enterprises, VONet-WS98-5, 1998.

- FLECK, S.; AXTELL, C. What is virtual team? UNI Sheffield: Institute of Work Psychology, 2002.

- FOLTÍNOVÁ, A. a kol. Slobodné povolania. Národná agentúra pre rozvoj malého a stredného podnikania, 2000.

- FRADA de Sousa, A. Company’s Cross-border Transfer of Seat in the EU after Cartesio. Jean Monnet Working Paper, 7/2009.

- FRANCISCO J. GARCIMARTÍN, A. Derecho de sociedades y conflicto de leyes. Una aproximacion contractual. Madrid: Edersa, 2006.

- FROTSCHER, W. Wirtschaftsverfassungs- ung Wirtschaftsverwaltungsrecht. München: Verlag C.H.Beck, 1988.

- GÁBRIŠ, T. The Specificity of Sport in the International and EU Law. Annals of the „Constantin Brâncuşi“ University of Târgu Jiu, Juridical Sciences Series, č. 2, 2010, s. 181.

- GERLOCH, A. Právnický slovník. 3. vyd. Praha: C.H.Beck, 2009.

- GERLOCH, A. Teorie práva. 4. vyd. Plzeň: Aleš Čeněk, 2007.

- GOLDSCHMIDT, H. Reichswirtschaftsrecht. Berlin: Heymann, 1923.

- GRADL, H. (ed.). Die Chroniken der Stadt Eger. Praha: Verlag des Vereines für Geschichte der Deutschen in Böhmen, 1884.

- HAKENBERGOVÁ, W. Základy evropského hospodářského práva. 1. vyd. Praha: C.H.Beck, 2000.

- HAKENBERGOVÁ, W. Základy evropského práva. 2. vyd. Praha: C.H.Beck, 2005.

- HALLA, K. Město Cheb ve středověku. In Umění gotiky na Chebsku. Gotické umění na území historického Chebska a sbírka gotického sochařství Galerie výtvarného umění v Chebu. Cheb: Galerie výtvarného umění v Chebu 2009, s. 33 an.

- HATTENHAUER, H. Evropské dějiny práva (přel. ADLEROVA, S. a kol.). 1.vyd. Praha: C.H.Beck, 1998.

- HAVRÁNEK, J. a kol. Právní teorie. Brno: Iuridica Brunensia, 1995.

- HAYEK F. A. Právo, zákonodárství a svoboda. Praha: Academia 1991

- HEERMANN, P. W. Sport und Kartellrecht. In ARTER, O. (ed.). Sport und Recht. Bern: Stämpfli Verlag, 2005.

- HEYMANN, E. Die rechtsformen der militärischen Kriegswirtschaft als Grundlage des neuen deutschen Industrierechts. Elwert, 1921.

- HICKS, J. The Foundations of Welfare Economics. Economic Journal, 49/1939.

- HLAVÁČEK, I. Zunft, -wesen, -recht. A. Westen. IX. Ostmitteleuropa. 3. Böhmische Länder. In Lexikon des Mittelalters IX.

- HOFFMANN, F. Řemeslník a kupec. In Člověk českého středověku. Ed. NODL, M.; ŠMAHEL, F. Praha: Argo, 2002.

- HOFFMANN, F. Středověké město v Čechách a na Moravě. 1. vyd (celkově 2. vyd.). Praha: NLN, 2009.

- HOLEŠÍNSKÝ, P.; STRNAD, M. Nové způsoby řešení úpadku dle insolvenčního zákona. Právní rozhledy, roč. 16, č. 1, 2008, s. 7–16.

·        HRABÁK. J; NAHODIL, T. Správní řád s výkladovými poznámkami a vybranou judikaturou. Praha: Wolters Kluwer, 2009.

- HRABÁNEK, V.; JÁSEK, J.; PROCHÁZKOVÁ, E. Cechy. Katalog výstavy Cechovní památky. Roztoky u Prahy: Středočeské muzeum 1989.

- HRDLIČKA, J.; JÁSEK, J.; HRUBÝ, V. Pět století řemeslné výroby ve sbírce pečetidel a razítek Archivu hlavního města Prahy. Komentovaný katalog. Praha: Heraldická společnost, 1999.

- HUSÁR, J. Právna regulácia ingerencie verejnej moci do podnikania. Hospodárske právo – náčrt teórie a systému. 1.vyd. Košice: Equilibria, 2007.

- HUSÁR, J. Zodpovednosť členov štatutárnych orgánov kapitálových obchodných spoločností a ochrana záujmov ich spoločníkov (akcionárov) a veriteľov. In Vybrané otázky zodpovednosti za škodu spôsobenú nesprávnym profesijným postupom. Košice: Univerzita Pavla Jozefa Šafárika v Košiciach, 2010.

- CHMELÍK, J.; TOMICA Z. Korupce a úplatkářství. Praha: Linde, 2011.

- JANÁK, J.; HLEDÍKOVÁ, Z.; DOBEŠ, J. Dějiny správy v českých zemích od počátků státu po současnost. 1. vyd. Praha: NLN, 2005.

- JARASS, H. Wirtschaftsverwaltungsrecht und Wirtschaftsverfassungsrecht. 2. völlig überarbeitete Auflage. Frankfurt am Main: Alfred Metzner Verlag, 1984.

- JARASS, H. Wirtschaftsverwaltungsrecht und Wirtschaftsverfassungsrecht. 2. völligüberarbeitete Auflage. Frankfurt am Main: Alfred Metzner Verlag, 1984.

- JEŽEK, T. Liberální ekonomie. Kořeny euroamerické civilizace. 1. vyd. Praha: Prostor, 1993.

- JEŽEK, T. Zásady liberálního řádu. 1. vyd. Praha: Academia, 2001.

- JHERING, von R. Boj za právo. Právní věda všedního dne. Plzeň: Aleš Čeněk, 2009.

- JIREČEK, H. Právo a Zřízení Zemské dědičného království Českého. Praha, 1888.

- KADEČKA, S a kol. Správní řád, první vydání. Praha: ASPI, 2006.

- KALDOR, N. Welfare Propositions in Economics and Interpersonal Comparisons of Utility. Economics Journal, 49/1939.

- KALESNÁ, K. Dominantné postavenie ako kritérium posudzovania koncentrácií. Právny obzor, roč. 41, č.1, 2004.

- KALOUSEK , J. O staročeském právě dědickém a královském právě odúmrtném na statcích svobodných v Čechách a na Moravě. Praha: Nákladem České akademie věd císaře Františka Josefa pro vědy, slovesnost a umění, 1894.

- KALOUSEK, J. České státní právo. 2. vyd. Praha: Bursík a Kohout, 1892.

·        KAREL T.; KNOLL, V. Stavební a historický vývoj hradu Wildstein ve Skalné a jeho srovnání s vybranými hrady chebských ministeriálů. In Castellologica bohemica 9. Praha: Archeologický ústav Akademie věd ČR; Společnost přátel starožitností, 2004.

- KARFÍKOVÁ, M. Postavení daňového práva v systému práva. In Teoretické otázky finančního práva. Praha: Karolinum, 2004.

- KARFÍKOVÁ, M.; KARFÍK, Z. Některé aktuální problémy veřejných financí. In BOHÁČ, R. (ed.). Aktuální otázky financí a finančního práva z hlediska fiskální a monetární podpory hospodářského růstu v zemích střední a východní Evropy po roce 2010. Soubor statí z IX. mezinárodní vědecké konference. 1. vyd. Praha: Leges, 2010.

- KARMÁN, J. Slovenský obchodný zákon a predpisy doplňujúce s judikatúrou najvyššieho súdu, ako i býv. uh. kúrie a súdnych tabúľ. Praha:Československý kompas, 1926.

- KARVAŠ, I. Základy hospodárskej vedy, I. a II. zväzok. Turčiansky Sv. Martin: Matica Slovenská, 1947.

- KARVAŠ, I. Základy hospodárskej vedy. 2. vyd. Bratislava: Veda, 1999.

- KATNER, W. J. Prawo cywilne i handlowe w zarysie. Krakow: Kantor Wydawniczy Zakamycze.

- KAVAN, P. Malé zamyšlení a několik výkladových poznámek k institutu oddlužení. Právní rozhledy, roč. 16, č. 12, 2008, s. 434–440.

- KEENAN, D. J. Smith and Keenan’s English law: text and cases. 15. vyd. Harlow: Pearson Education, 2007.

- KINDLER, P. Grundkurs Handels – und Gesellschaftsrecht. 4. Auflage. München: Verlag C.H.Beck, 2009.

- KLAUSING,F. Beiträge zum Wirtschaftsrecht 1. Marburg, 1931.

- KLUBER, R. A Framework for Virtual Organizing, Proceeding of the virtual organization Net-Workshop, April 27–28, 1998, s. 93–106.

- KLUGE, A. Die Zünfte. Stuttgart: Franz Steiner Verlag, 2007.

- KNAPP, V. a kol. Tvorba práva a její současné problémy. 1. vyd. Praha: Linde, 1998.

- KNAPP, V. Filozofické problémy socialistického práva. 1. vyd. Praha: Academia, 1967.

- KNAPP, V. Předmět a systém československého socialistického práva občanského. 1. vyd. Praha: ČSAV, 1959.

- KNAPP, V. Problém nacistické právní filosofie. Praha: Právnické knihkupectví a nakladatelství A. Linhart, 1947.

- KNAPP, V. Velké právní systémy. Úvod do srovnávací právní vědy. 1. vyd. Praha: C.H.Beck, 1996.

- KNAPP, V. Vlastnictví v lidové demokracii.Právní úprava vlastnictví v Československé republice. 1. vyd. Praha: Orbis, 1952.

- KNAPP, V. Význam Stalinových statí „Ekonomické problémy socialismu v SSSR“ pro právní vědu. 1. vyd. Praha: Orbis, 1953.

- KNAPP, V. Teorie práva. 1. vyd. Praha: C. H. Beck, 1995.

·        KNOLL, V. Hegemonie města Chebu. In Sborník příspěvků z konference Monseho olomoucké právnické dny. Olomouc: Iuridicum Olomoucense, 2007.

- Kolektiv autorů. Korupce a protikorupční politika ve veřejné správě. Skripta ke stejnojmennému vzdělávacímu programu Transparency International – Česká republika, 2005.

- Kolektiv autorů. Vybrané otázky zodpovednosti za škodu spôsobenú nesprávnym profesijným postupom. 1. vyd. EQUILIBRIA, 2010.

- Kolektiv autorů. Cheb. Dějiny do roku 1945. Katalog výstavy. Amberg: Egerer Landtag 1994, s. 28–29.

- Kommerčeskoje pravo. Učebnik. V 2 č. Pod red. V.F. Polondopulo, V.F.Jakovlevoj, Moskva: JURIST, č. 1, 2, 2002.

- Kompendium textů celního hodnocení Výboru pro celní kodex. TAXUD/800/2002 Brusel, 2005.

- KORB, F. Chebská řemesla za starých dob. In Chebsko. Sborník k 85. výročí založení Chebského muzea (1874–1959). Cheb: Krajské nakladatelství.

- KOSIKOWSKI. Podstawy prawa gospodarczego. Warszawa: Wydawnictvo Prawnicze Lexis Nexis, 2001.

- KOUCKÝ, K . Pojetí generálních cechovních nařízení z 1. poloviny 18. století v cechovním prostředí na Sedlčansku. Podbrdsko, roč. 10, 2003, s. 62–83.

- KOŽIAK, J. Vklad tichého společníka. Právní fórum, roč. 6, č. 3, 2009, s. 118–123.

- KRÁL, P. Mezi životem a smrtí – testamenty české šlechty v létech 1550–1650. 1. vyd. České Budějovice: Jihočeská univerzita, Historický ústav, 2002.

- KRITZER, A. Guide to practical applications of the United Nations Convention on Contracts for the International Sale of Goods. Kluwer, 1990.

- KRIŽAN, L. Stanovy občianskeho združenia – športovej organizácie tretieho sektora na Slovensku. Efekt, VII, č. 4, 2009, s. 25.

·        KUBŮ, F. Chebský městský stát. Počátky a vrcholné období do počátku 16. století. České Budějovice: Veduta, 2006.

- KUBŮ, F. Správa chebského městského státu ve 14. a 15. století. Acta universitatis Carolinae – Philosophica et historica 1, Z pomocných věd historických X, 1992, s. 96.

- KUBŮ, L.; HUNGR, P.; OSINA, P. Teorie práva. Praha: Linde, 2007.

- LACLAVÍKOVÁ, M. Právna obyčaj a formovanie novodobého (súkromného) práva na našom území. Roč. 1, č. 2, Právnická fakulta UK v Bratislave: Historia et Theoria Iuris,2009.

- LEBEDEV, K. K. Predprinimateľskoje i kommerčeskoje pravo (Business and Commercial Law: Systematic Aspects). Saint Petersburg: Juridičeskij centr, 2002.

- LEHMANN, H. Die Grundlinien des deutschen Idustrierechts (in Festschrift für Ernst Zitelmann zum 60. Geburtstag. München, Leipzig, 1913.

- LEHMANN, H. Grundlinien des deustschen Industrierechts. Festschrift Zitelmann, 1913.

- LENIN,V. I. Sebrané spisy. Sv. 33. Stát a revoluce. 2. vyd. Praha: Svoboda, 1987. 470 s.

- LENIN,V. I. V. I. Lenin o socialistickém právu a zákonnosti. 1. vyd. Praha: Lidové nakladatelství,1970.

- LEW J. D. M.; MISTELIS L. A.; KRÖLL S. M. Comparative International Commercial Arbitration. The Hague, The Netherlands: Kluwer Law International, 2003.

- LUBY, Š. Občianské právo a teorie tzv. hospodářského práva. 1. vyd. In Sborník studií z občanského práva. Praha: Orbis, 1953.

- MACUR, J. Problémy legislativní úpravy poučovací povinnosti soudu v civilním soudním řízení. Právní rozhledy, 1998.

- MADEY, M.; STELMACHOWSKI, A. Zarys prawa gospodarczego. Warszawa, 1980.

- MAJDIŠ, M. K vadám diela pri zmluve o dielo. Justičná revue, roč. 62, č. 10, 2010.

- MALOVSKÝ-WENIG, A. Příručka obchodního práva. 1. vyd. Praha: Československý Kompas, 1947.

- MALÝ, K.; SOUKUP, L. Vývoj české ústavnosti v letech 1618–1918. 1. vyd. Praha: Karolinum, 2006.

- MAMOJKA, M. Zamyslenie sa nad úlohou dobrých mravov v občianskom práve, princípom poctivého obchodného styku a niektorými ďalšími generálnymi zásadami v obchodnoprávnych vzťahoch. Etika ako podmienka efektivity práva. Banská Bystrica: Právnická fakulta Univerzity M. Bela, 2005, s. 133–142.

- MAMOJKA, M. a kol. Hospodárske právo. Edícia učebné texty VŠS, 2009.

- MAREK, K. Smlouva o tichém společenství. Právní fórum, roč. 6, č. 6, 1997, s. 2–3.

- MAREK, K. Smlouva o tichém společenství. Právní rádce, roč. 15, č. 7, 2007, s. 9–11.

- MAREK, K. Tiché společenství. Zdroj: ASPI ev. č. 104/FIN/, s. 1; Právní rádce, 11/95.

- MARTINEZ, M. T.; FOULETIER, P. Virtual Enterprise – organisation, evolution and kontrol. 74 Internation Journal of Production Economics, s. 225–238, 2001.

- MEILI, F. Die durch den Weltverkehr und die moderne Verkehrstechnik hervorgerufene Ausweitung des Rechtsgebiets und ihre Folgen für das juristische Studium. Archiv für Rechts- und Wirtschaftsphilosophie, 3/ 1909/1910.

- MEZNÍK, J. Karel IV., patriciát a cechy. Československý časopis historický, roč. 13, 1965, s. 203–207.

- MORAVČÍKOVÁ, A. Nový zákon o verejnom obstarávaní č. 25/2006 Z. z. In MORAVČÍKOVÁ, A. Zodpovednosť a riziko pri vedení firmy. Bratislava: Verlag Dashofer, 2005.

- MORAVEC, T. Novela insolvenčního zákona číslo 217/2009 Sbírky. Daně a finance: Odborný časopis pro daňové právo a praxi, roč. 17, č. 10, 2009, s. 5–11.

- MURZIN, D. V. Graždanskij kodeks Rossijskoj Federaciji. Časť 1 i 2. S postatejnymi materialami iz praktiki Vyšsego Arbitražnogo Suda RF. Moskva: Izdateľstvo gruppa Norma-Infra-M, 1999.

- NĚMEC, M. Organizovaný zločin. Aktuální problémy organizované kriminality a boje proti ní. Praha: Naše vojsko, 1995.

- NUSSBAUM, A. Das Neue Deutsche Wirtschaftsrecht. 2. vyd. Berlin, 1922.

- OKALI, I. a kol. Hospodárska politika Európskej únie a Slovenska v EÚ. Bratislava: Ústav slovenskej a svetovej ekonomiky SAV, 2004.

- OLSZEWSKI, J. (ed.). Prawo gospodarcze. Kompendium. 4. wyd. Warszawa: Wydawnictvo C.H.Beck, 2007.

- Ottův slovník naučný V. díl. C–Če. Praha: Argo 1997.

- Ottův slovník naučný, sdružení pro Ottův slovník naučný. Praha: ARGO/Paseka 2002.

- OVEČKOVÁ, O. a kol. Obchodný zákonník: Komentár 1. Bratislava: Iura edition, 2008.

- OVEČKOVÁ, O. Vybrané problémy novelizácie právnych predpisov so zreteľom na novelizácie kódexov. Aktuálne otázky práva. Zborník z medzinárodnej vedeckej konferencie, vydaný pri príležitosti životného jubilea prof. JUDr. Jozefa Suchožu, DrSc. Košice: UPJŠ Košice, 2006.

- PACHL, L. Kdy a jak správně podat návrh na povolení oddlužení. Právní fórum, roč. 5, č. 5, 2008, s. 209–217.

- PACHL, L. Průvodce insolvenčního správce insolvenčním řízením. Právní fórum, roč. 5, č. 3, 2008, s. 107–113.

- PAŠUKANIS, B. Je.; GINCBURG, L. Ja. red. Kurs sovetskogo chozjajstvennogo prava. Díl. 1. Moskva, 1935.

- PATAKYOVÁ, M. a kol. Obchodný zákonník. Komentár. 3. vyd. Praha: C.H.Beck, 2010.

- PATAKYOVÁ, M. In KUBÍČEK, P.; MAMOJKA, M.; PATAKYOVÁ, M. Obchodné právo. Bratislava: Univerzita Komenského v Bratislavě, Právnická fakulta, Vydavatelské oddělení, 2008.

- PÁTKOVÁ, H. Bratrstvie ke cti Božie. Poznámky ke kultovní činnosti bratrstev a cechů ve středověkých Čechách. Praha: Koniasch Latin Press 2000.

- PÁTKOVÁ, H. Ke kultovní činnosti řemeslnických sdružení ve 14. a 15. století. Brno v minulosti a dnes, roč. 12, 1994, s. 169–174.

- PÁTROVÁ, K.; VODĚRA, K. Řemeslnické cechy v Brandýse nad Labem. Brandýs nad Labem – Stará Boleslav: Oblastní muzeum Praha – východ 2010, s. 6 an.

- PAUKNEROVÁ, M. Evropské mezinárodní právo soukromé. 1.vyd. Praha: C.H.Beck, 2008.

- PAUKNEROVÁ, M.; TOMÁŠEK, M. a kol. Proměny soukromého práva. IV. Nové jevy v právu na počátku 21.století. 1. vyd. Praha: Karolinum, 2009.

- PAULIČKOVÁ, A. a kol. Konateľ s.r.o. v praxi. Bratislava: Verlag Dashöfer, 2007

- PAZ-ARES, C. La sociedad mercantil: atributos y límites de la personalidad jurídica. Madrid: Civitas, 2006.

- PELIKÁNOVÁ, I. Právní úprava ekonomických vztahů v období 1948–1989, její povaha a důsledky. In MALÝ, K.; SOUKUP, L. Vývoj práva v Československu v letech 1945–1989. 1. vyd. Praha: Karolinum, 2004.

- PELIKÁNOVÁ, I.  K diskusi o hospodářském právu v sovětské právnické literatuře. AUC Iuridica, 1979.

- PLÍVA, S. Obchodní závazkové vztahy. 1. vyd. Praha: ASPI, 2006.

- POHL, T. Nová úprava insolvenčního řízení – III. část. Obchodní právo, roč. 17, č. 5, 2008, s. 2–12.

- POKORNÁ, J.; KOVAŘÍK, Z.; ČÁP, Z. Obchodní zákoník. Komentář. II. Díl. 1. vyd. Praha: Wolters Kluwer ČR, 2009.

- PONS, J. F. Sport and European Competiton Policy. 26th Annual Conference on International Antitrust Law & Policy 14.-15. October 1999, New York: Fordham Corporate Law Institute.

- POSNER, R. Economic analysis of law. 7. vyd. Wolters Kluwer, 2007.

- PRUSÁK, J.  Teória práva. Bratislava: PF UK v Bratislave, 1995.

- PŘÍVAROVÁ, M. Teória regulovania a jej vzťah k hlavným prúdom ekonomického myslenia. Ekonomický časopis, 55, č. 9, 2007.

- RADA I. a kol. Jednatelé s.r.o. Představenstvo a.s. 2. vyd. Praha: Linde, 2004.

- RANDA, A. Soukromé obchodní právo rakouské. Praha: Otto, 1908.

- RAUSCHER, R. Dědické právo podle českého práva zemského, Bratislava: Nákladem právnické fakulty Univerzity Komenského, 1922.

- RINCK, G.; SCHWARK., E. Wirtschaftsrecht. Wirtschaftsverfassung, Kartellrecht, Wettbewerbsrecht, Wirtschaftsverwaltung. 6. neubearbeitete Auflage. Köln-Berlin-Bonn-München: Carl Heymanns Verlag KG, 1986, s. 1 an.

- RINCK, G.; SCHWARK, E. Wirtschaftsrecht. Wirtschaftsverfassung, Kartellrecht, Wettbewerbsrecht, Wirtschaftsverwaltungs. 6. Neubearbeitete Auflage. Köln-Berlin-Bonn-München: Carl Heymanns Verlag KD, 1989.

- RITTNER, F. Wirtschaftsrecht mit Wettbewerbs – und Kartellrecht. Heidelberg-Karlsruhe: Müller Juristischer Verlag, 1979.

- ROBERTS, L. C. Restitutionary disgorgement for opportunistic breach of contract and mitigation of damages. Virginia: West Virginia College of Law.

- ROBERTS, L. C. Restitutionary disgorgement for opportunistic brach of contract and mitigation of damages. In Symposium: the fifth remedies discussion forum, Loyola of Los Angeles Law review, Loyola Law School of Loyola Marymount University, 2008.

- ROSENSTOCK-HUESSY, E. Vom Industrierchts, Rechtsystematische Fragen. Berlin: V. Festg. X. Gretner, 1926.

- ROUČKA, B.; RŮŽIČKA,V. Pracovní heslář českého právně historického terminologického slovníku. Praha: Ústav státu a práva ČSAV, 1975.

- ROZEHNALOVÁ, N. Rozhodčí řízení v mezinárodním a vnitrostátním obchodním styku. 2. vyd. Praha: ASPI, 2008.

- SCISKALOVÁ, M.; GONGOL, T. Správní právo. Karviná: SU OPF, 2006, 129 s.

- SCISKALOVÁ, M.; GONGOL, T. Veřejná správa. Karviná: SU OPF, 2006., 115 s.

- SCHAFER, H. B.; OTT, C. The economic analysis of civil law. Northampton: Edward Elgar publishing, 2004.

- SCHAUB, A. Sport and Competition: Broadcasting Rights of Sport Events, přednáška z konference Jornada día de la competentia. Dostupné na: http://ec.europa.eu/sport. Madrid, 26. 2. 2002.

- SCHULZ, K. Handwerk, Zünfte und Gewerbe. Mittelalter und Renaissace. Darmstadt: Wissenschaftliche Buchgesellschaft, 2010.

- SCHULZ, K. Zunft, - wesen, -recht. A. Westen. I. Allgemein und Deutscher Bereich. In Lexikon des Mittelalters IX. München: Deutscher Taschenbuch Verlag, 2003.

- SCHWEICKART, D. Po kapitalizme. Ekonomická demokracia. 1. vyd. Bratislava: Vydavateľstvo spolku slovenských spisovateľov, 2010.

- ŠEJVL, M. a kol. Aplikace práva EU v České republice. Vybrané problémy. Praha: Ústav státu a práva AV ČR, 2009.

- SIEGL, K. (ed.) Die Egerer Zunftordnungen. Ein Beitrag zur Geschichte des Zunftwesens. Prag, 1909.

- SIEGL, K. Zur Geschichte des Fahnenschwingers der Egerer Fleischerzunft. Ein Gedenkblatt zur fünfhundertjährigen Jubelfeier einer alten Zunftgerechtigkeit. Mitteilungen des Vereines für Geschichte der Deutschen in Böhmen, roč. 51, 1912, s. 82, 103.

- SUCHOŽA, J.  Hospodárske zmluvy. Právny obzor, Bratislava, 1985.

- Strategie vlády v boji proti korupci na období let 2011 a 2012, která byla schválena usnesením vlády ze dne 5. ledna 2011 č. 1.

- Strategie vlády v boji s korupcí na období let 2013 a 2014, která byla schválena usnesením vlády ze dne 16. ledna 2013 č. 39.

- ŠILHÁN, J. (Ne)efektivita dominantního postavení aneb proč neodstranit antimonopolní zákonodárství. In BEJČEK, J. (ed.). Regulace, deregulace, autoregulace – sborník z příspěvků z V. konference Katedry obchodního práva Masarykovy univerzity pořádané dne 18. prosince 2006. 1. vyd. Brno: Masarykova univerzita, 2007.

- SIMON, D. Komunitární právní řád. 1. vyd. Praha: ASPI, 2005.

- ŠÍN, Z. Tvorba práva. Pravidla, metodika, technika. 1. vyd. Praha: C.H.Beck, 2003.

- ŠKRINÁR, A. K niektorým problémom právnej úpravy zodpovednosti štatutárnych orgánov za škodu spôsobenú spoločnosti výkonom funkcie podľa Obchodného zákonníka. Bulletin slovenskej advokácie, roč. 14, č. 11, 2008.

- ŠKRINÁR, A. Úvahy nad právnou úpravou zodpovednosti štatutárnych orgánov za škodu spôsobenú spoločnosti výkonom funkcie podľa Obchodného zákonníka. Obchodné spoločnosti: aktuálne otázky a problémy. Plzeň: Aleš Čeněk, 2008.

- SLANÝ, A.; ŽÁK, M. Hospodářská politika. 1.vyd. Praha: C.H.Beck, 1999.

- SPIŠIAK, J. Hospodárske právo v systéme socialistického zákonodárstva. Bratislava: SAV, 1963.

- STEINDORFF, E. Einführung in das Wirtschaftsrecht der Bundesrepublik Deutschland. Zweite, überarbeitete Auflage. Darmstadt: Wissenschaftliche Buchgesellschaft, 1977.

- ŠTENGLOVÁ I. a kol. Obchodní zákoník. Komentář. 13. vyd. Praha: C.H.Beck, 2010.

- ŠTENGLOVÁ, I.; PLÍVA, S.; TOMSA, M. a kol. Obchodní zákoník. Komentář. 12. vyd. Praha: C.H.Beck, 2009.

- STUČKA, P. I. Kurs sovetskogo graždanskogo prava. III. díl. Moskva, 1931.

- STUNA, S. Hospodářské právo. 1. vyd. Praha: Orbis, 1966.

- SUCHOŽA, J. Hospodárske zmluvy. Právny obzor. Bratislava, 1985.

- SUCHOŽA, J.; HUSAR, J. Obchodne právo. Bratislava: Iura Edition, 2009.

- SUCHOŽA, J.; HUSÁR, J. a kol. Obchodné právo. 1. vyd. Bratislava: Vydavatelství právnické literatury IURA EDITION, 2009.

- SUCHOŽA, J. a kol. Obchodný zákonník a súvisiace predpisy. Komentár. Bratislava: EUROUNION, 2007.

- TICHÝ, L. a kol. Evropské právo. 2. vyd. Praha: C.H.Beck, 2004.

- UNGERER, H. Commercialising Sport. Understanding the TV Rights Debate. European Commision. COMP/C/2/HU/rdu, Barcelona 2.10.2003, s. 10. Dostupné na: http://ec.europa.eu/sport.

- URFUS, V. Cechovní politika Karla IV. In Mezinárodní vědecká konference Doba Karla IV. v dějinách národů ČSSR. Materiály ze sekce dějin státu a práva, Praha: Univerzita Karlova 1981, s. 92–100.

- URFUS, V. K cechovní politice v Čechách na přelomu 17. a 18. století a k jejím ideovým zdrojům. Právněhistorické studie, roč. 6, 1960, s. 39–65.

- URFUS, V. Štěpán z Roudnice a ekonomická etika předhusitských Čech. Jihočeský sborník historický, roč. 40, 1971, s. 181–189.

- URFUS, V. Zdomácnění směnečného práva v českých zemích a počátky novodobého práva obchodního. 1. vyd. Praha: ČSAV, 1959.

- VANĚK, S. Československé hospodářské právo. Učebnice pro právnické fakulty.

2. vyd. Praha: Panorama, 1979.

- VELASQUEZ, P. The European Commission´s White Paper on Sport. Materiál z konference „The Future Of Sport in European Union“, Brusel, 6. 12. 2007.

- VIŠINSKIJ, A. J. Teorija sudebnych dokazatelstv v sovetskom prave. Moskva: Jur. Izdatelstvo NKJu RSFSR, 1941.

- VOPÁLKA, V. Nový správní řád, zákon č. 500/2004 Sb. Praha: ASPI, 2005, s. 556.

- VOSSESTEIN, G. J. Modernization of European Company Law and Corporate Governance. Kluwer Law International, 2010.

- VOSSESTEIN, G. J. Transfer of the registered office: The European Commission’s decision not to submit a proposal for a Directive. Utrecht Law Review, no. 1, 2008, p. 53 an.

- WAETHERILL, S. The Sale of Rights to Broadcast Sporting Events under EC Law. The International Sports Law Journal, č. 3–4, 2006, s. 12 an.

- WAGNER, J.; PLŰSS, A. Handels – und Wirtschaftsrecht in der Schweiz und Liechtenstein. 2. neubearb. Aufl. Heidelberg: Verlag Recht und Wirtschaft GmbH, 2000.

- WEATHERILL, S. The Influence of EU Law on Sport Governance. In GARDINER, S.; PARRISH, R.; SIEKMANN, R. (eds.). EU, Sport, Law and Policy. Regulation, Re-regulation and Representation. The Hague: T. M. C. Asser Press, 2009.

- WEIMAR-SCHIMIKOWSKI. Grundzüge des Wirtschaftsrecht. München: Verlag F. Kahlen, 1983.

- WEINBERGER, O.; KUBEŠ., V. Brněnská škola právní teorie (normativní teorie). 1. vyd. Praha: Karolinum, 2003.

- WENGER, K. Grundriss des österreichischen Wirtschaftsverfassungsrechts. Wien: Manzsche Verlags – und Universitätsbuchhandlung, 1989.

- WENGER, K. Grundriss des österreichischen Wirtschaftsrechts. Band I. Allgemeine Grundlagen Wirtschaftsverfassungsrecht. Wien: Manzsche Verlags- und Universitätsbuchhandlung, 1989.

- WEYR, F. Teorie práva. Brno – Praha: ORBIS, 1936.

- WINTEROVÁ, A. Hromadné žaloby (procesualistický pohled). Bulletin advokacie, č. 10, 2008.

- WISZNIEWSKI, J. Prawo gospodarzce. Warszawa, 1982.

- WLODYKA, S. Prawo gospodarcze – zarys systemu. Cześć ogólna. Warszawa, 1981.

- WOCEL, J. E. O staročeském dědickém právu. Praha: Tiskem Kateřiny Jeřábkové, 1861.

- ZELENÝ, R. (ed.). K Štěpánovým názorům The Quaestiunculae of Stephan of Roudnice.. Appollinaris, roč. 38, 1965, s. 108–122, 236–283, 372–405.

- ZOULÍK, F.; DVOŘÁK, B. K vývoji a perspektivám českého civilního procesu. Právní fórum, roč. 6, č. 1, 2009, s. 1–5.

- ZWICKER, A. Die Gewerbe Alt-Egers. Dresden, 1941, s. 33–34.

zpět na obsah | TOC

Resume

Monografická práce „Hospodářství a právo“ se zaměřuje na téma vzájemné interakce  práva a ekonomiky.  Je rozdělena do tří okruhů :  Teoretické otázky vztahu práva a ekonomie,  Aspekty právní regulace ekonomiky a Styčné body hospodářského, obchodního a soukromého práva.

Pojem, obsah a v historii se nacházející různá pojetí hospodářského práva či obchodního práva jsou náplní první části monografie. Toto téma bylo v minulých dvaceti  letech právní teorií  České i Slovenské republiky opomíjeno.

V další části jsou  rozebírány otázky dílčích aspektů jmenovaného vztahu. Obsahem jsou nové jevy v řízení ekonomiky, jako např. Síťové organizace, vztah unijního práva a hospodářství členského státu, přeshraničního přemístění sídla obchodních společností  v rámci EU,  aspekty implementace společné evropské politiky do republikového fiskálního práva, regulace hospodářství pomocí daňocvých předpisů,  právní úprava spravování majetku státu, vztah správního řízení a podnikání, regulace práva podnikat,   veřejné zakázky,  ekonomická  kriminalita a kriminalizace obchodně právních vztahů,  korupce ve veřejné správě,  historické aspekty regulace řemesel a další.

V poslední části monografie  je poukázáno na styčné body hospodářského, obchodního a soukromého práva. Jedná se  například o odpovědnost členů statutárních orgánů kapitálových společností a uplatňování nároků věřitelů vůči nim,  aspekty oddlužení jako veřejnoprávního zásahu do soukromého práva, poskytování soudní ochrany ve sporech z obchodněprávních vztahů, mediální právo a trh s vysílacími právy,  povinnost zajistit náhradní obchod,  tiché společenství a další.

Publikace je příkladem  zpracování sopečného tématu – vztahu hospodářství a práva z pohledu představitelů různých právních oborů především teoretiků práva, právních hisporiků, ekonomů, národohospodářů, ale i badatelů, přistupujících k tématu z úhlu čisté pozitivní právní vědy.

Summary

Monograph "Economy and Law" focuses on the interaction of law and economics. It is divided into three sections: Theoretical issues of relation between law and economics, Aspects of legal regulation of the economy and Points of contact of economic, commercial and private law.

Concept, content and different conception of commercial law and commercial law located in history are the subject of the first part of the monograph. This topic has been neglected in the past twenty years of legal theories of Czech and Slovak Republic.

The next section discussed issues of particular aspects of mentioned relationship. The content is the new phenomena in the management of the economy, such as network organization, the relationship of EU law and Member State's economy, cross-border transfer of registered offices of companies within the EU, aspects of the implementation of a common European policy into the national fiscal law, regulation of economy with tax legislation, legislation of management of State Property, relationship of management administration and business, regulation of business law, public procurement, economic crime and criminalization of business relations, corruption in public administration, historical aspects of regulation of crafts and more.

In the last part of the monograph are pointed out points of contact of the economic, commercial and private law.

These include the responsibility of board members of companies and creditors' claims against them, aspects of deleveraging as of public intervention into private law, providing legal protection in disputes from commercial law relations, media law and the broadcasting rights market, the obligation to provide compensation trade, quiet companion and more.

This publication is an example of processing a common theme - the relationship of economy and law from the perspective of representatives of various fields of law especially jurist, legal historians, economists, national economists, as well as researchers, acceding to the topic from the point of pure positive jurisprudence.

zpět na obsah | TOC

O autorech

Mgr. Zorana Bošanská, LL.M. V roce 2010 ukončila s vyznamenáním magisterské studium na Právnické fakultě Univerzity Komenského v Bratislavě a následně obdržela prestižní stipendium australské vlády European Endeavour Award, na jehož základě ukončila postgraduální studium práva na University of New South Wales v Sydney s titulem LL.M. Na australské univerzitě rovněž pracovala jako výzkumný asistent pro prof. Christophera Michaelsena, se kterým spolupracuje do současnosti v oblasti mezinárodního práva a lidských práv. Od roku 2010, s přerušením během roku 2011, je zapsána v seznamu advokátních koncipientů České advokátní komory.

doc. JUDr. Eduard Bruna, Ph.D. Katedra trestního práva, kriminalistiky a forenzní disciplíny, Vysoká škola Karlovy Vary, e-mail: bruna.eduard@iex.cz.

Mgr. Michal Černý, Ph.D. V roce 1996 promoval magistrem na Právnické fakultě Univerziy Palackého v Olomouci, v roce 2003 promoval doktorem Ph.D. na Právnické fakultě Masarykovy Univerzity. Od roku 1996 nepřetržitě působí na Právnické fakultě Univerzity Palackého v Olomouci, kde rovněž zastával funkce v akademické samosprávě - působil několik funkčních období jako předseda Akademického senátu Právnické fakulty UP a rovněž člen akademického senátu univerzity. Kromě domovského pracoviště se účastní vědeckého a pedagogického života i na jiných vysokých školách v České republice a na Slovensku. Oblastí duševního vlastnictví se zabývá i prakticky - je patentovým zástupcem v rozsahu práv na označení a průmyslových vzorů (M+D). E-mail: michalcerny.eu@gmail.com

JUDr. Jozef Čorba, PhD. Vystudoval v letech 1999–2004 Právnickou fakultu UPJŠ v Košicích, na níž v roce 2006 obhájil rigorózní práci a byl mu přiznán titul JUDr. V roce 2009 obhájil disertační práci a získal titul PhD. Publikoval zejména v oblasti obchodního práva a sportovního práva, přičemž je autorem monografie Obchodněprávní a soutěžněprávní aspekty sportu (2012). Působí jako odborný asistent na Katedře obchodního práva a hospodářského práva Právnické fakulty UPJŠ v Košicích, od roku 2008 působí jako advokát a od roku 2011 jako člen Legislativněprávní komise Slovenského fotbalového svazu.

doc. Ing. Jiří Dědina, CSc. Vysoká škola ekonomická v Praze, e-mail: dedina@vse.cz

Ing. Jiří Dědina ml., Ph.D. Vysoká škola Karlovy Vary, e-mail: jiri.dedina@gmail.com

JUDr. Jana Duračinská, PhD. Je absolventkou Právnické fakulty Univerzity Komenského v Bratislavě. V roce 2013 úspěšně ukončila doktorandské studium ve vědním oboru obchodní právo na Katedře obchodního, finančního a hospodářského práva Právnické fakulty UK v Bratislavě. V současnosti působí jako odborná asistentka na Katedře obchodního, finančního a hospodářského práva Právnické fakulty UK v Bratislavě. Ve vědecké a publikační činnosti se věnuje zejména otázkám souvisejících s odpovědností členů statutárních orgánů obchodních společností a problematice procesu zadávání veřejných zakázek.

JUDr. Edita Hajnišová, PhD. Působí jako odborná asistentka a tajemnice už jedenáct let na Katedře obchodního, finančního a hospodářského práva Právnické fakulty Univerzity Komenského v Bratislavě. Jako lektor a vědecko-výzkumný pracovník participuje na vyučovacím procesu a na přípravě studijních materiálů. Ve své výzkumné a publikační činnosti se věnuje především právu obchodních společností. Od roku 2010 působí na Ministerstvu zahraničních věcí a evropských záležitostí SR na legislativně-právním oboru.

JUDr. Regina Hučková, PhD. Univerzita Pavla Jozefa Šafárika v Košiciach, e-mail: regina.palkova@upjs.sk

doc. JUDr. Ján Husár, CSc. Právnická fakulta, Univerzita Pavla Jozefa Šafárika v Košiciach, email: jan.husar@upjs.sk

doc. JUDr. Jan Chmelík, Ph.D. Vystudoval Vysokou školu SNB v Bratislavě se specializací na trestní právo a kriminalistiku. Vědecký titul doktora Ph.D získal na Vysokém učení technickém v Brně, Ústavu soudního inženýrství, padagogický titul docenta získal na Vysoké škole Policajného zboru v Bratislavě. Zastával vysoké funkce (celorepublikového náměstka ředitele pro trestní řízení ÚSKPV) na policejním prezidiu ČR, v současné době působí jako vyučující a vědecký pracovník na Západočeské univerzitě, Fakultě práva v Plzni, na Vysoké škole Karlovy Vary a na Vysoké škole aplikovaného práva v Praze. Je autorem desítek odborných publikací (monografií a učebnic) se zaměřením na trestní právo a kriminalisticku a řady metodik vyšetřování.

Mgr. Mária Ivanecká. Univerzita Pavla Jozefa Šafárika v Košiciach, e-mail: ivaneckam@gmail.com.

JUDr. Zdeněk Karfík, CSc. Je advokátem a rozhodcem Rozhodčího soudu při Hospodářské komoře ČR a Agrární komoře ČR, je členem rozkladové komise ministra financí České republiky a externě dlouhodobě působí na Právnické fakultě Univerzity Karlovy v Praze. V právní praxi se specializuje na problematiku finančního, občanského a obchodního práva. V tomto oboru publikuje odborné články a je též spoluautorem řady monografií.

prof. JUDr. Marie Karfíková, CSc. Je profesorkou finančního práva a finanční vědy na Právnické fakultě Univerzity Karlovy v Praze, kde od roku 2012 působí jako vedoucí Katedry finančního práva a finanční vědy. Ve vědecké práci se věnuje problematice finančního práva se zaměřením na právo daňové a pojišťovací. K této problematice publikuje pravidelně články v odborném tisku. Je spoluautorkou řady učebnic a monografií. V letech 1999–2006 byla členkou Legislativní rady vlády České republiky, v současné době působí jako členka rozkladové komise České národní banky a rozkladové komise pro přezkoumávání rozhodnutí vydaných Ministerstvem školství, mládeže a tělovýchovy podle zákona o vysokých školách, od roku 2009 je členkou Prezídia Rady pro veřejný dohled nad auditem a dále je rozhodcem Rozhodčího soudu pro Hospodářské komoře ČR a Agrární komoře ČR.

JUDr. Miroslav Kárník. Je absolventem Právnické fakulty Masarykovy univerzity v Brně, působí jako asistent na katedře správního práva a veřejné správy Vysoké školy Karlovy Vary, o.p.s., kde přednáší předmět Celní politika. Jak ve svých pracích věnovaných celní problematice (Celní hodnota ve 222 příkladech, ANAG 2003, Clo a celní politika, ANAG 2012), tak ve svých přednáškách a seminářích zúročuje bohaté zkušenosti ze čtyřicetileté praxe v celní správě, ve které vystřídal funkce od řadového celníka až po generálního ředitele. Podílel se na přípravě národní celní legislativy i mezinárodních smluv, zastupoval celní správu v orgánech Světové obchodní organizace (WTO), ve Světové celní organizaci (WCO), na konferencích OECD – WCO i v pracovních orgánech Evropské komise.

JUDr. Vilém Knoll, Ph.D. Vysoká škola Karlovy Vary, e-mail: vknoll@e-mail.cz

doc. JUDr. Ludmila Lochmanová, Ph.D. Absolvovala Právnickou fakultu Masarykovy Univerzity v Brně, kde rovněž promovala doktorkou a později habilitovala. Dlouhodobě působí na Právnické fakultě Univerzity Palackého v Olomouci, kde zastávala rovněž akademické funkce – byla prorektorkou Univerzity Palackého, proděkankou pro studijní záležitosti Právnické fakulty. Doplňkově působí vědecko-pedagogicky i na jiných vysokých školách v ČR, e-mail: ludmila.lochmanova@upol.cz

JUDr. Marek Majdiš. Absolvoval Právnickou fakultu Trnavské univerzity v Trnavě. V roce 2010 získal akademický titul doktora práv na Fakultě práva Janka Jesenského v Sládkovičovu, kde v současnosti přednáší posluchačům 4. ročníku doktorského studia v oboru obchodní a finanční právo a asistentem Katedry obchodního, ekonomického a finančního práva. V roce 2007 až 2008 úspěšně absolvoval stáž v Kanceláři NR SR na ústavněprávních výboru. Od roku 2010 je poslancem Obecního zastupitelstva. Ve své publikační činnosti se věnuje zejména aktuálním tématům z oblasti obchodních společností a obchodních smluv.

doc. JUDr. Mojmír Mamojka, ml., PhD. Absolvoval Právnickou fakultu Univerzity Komenského v Bratislavě, kde v roce 2003 získal akademický titul doktora práv a titul philosophiae doctor. Titul docent v oboru obchodního a finančního právo získal na Univerzitě Pavla Jozefa Šafárika v Košicích. Od roku 2006 přednáší na Akademii daňových poradců, pro Slovenskou advokátní komorou, na Justiční akademii ČR. V současnosti je vedoucím Katedry obchodního, hospodářského a finančního práva na Fakultě práva Janka Jesenského, Vysoká škola v Sládkovičovu. Je autorem nebo spoluautorem mnoha odborných článků, několika učebních textů a vysokoškolských učebnic. Ve své publikační činnosti se věnuje především právu obchodních společností.

JUDr. Dušan Marják. Studoval na Právnické fakultě Univerzity Pavla Jozefa Šafárika v Košicích, kde v roce 2012 získal titul JUDr. V současnosti působí jako interní doktorand na Katedře obchodního práva a hospodářského práva Právnické fakulty Univerzity Pavla Jozefa Šafárika v Košicích a jako advokátní koncipient v advokátní kanceláři IURISTICO s. r. o. v Košicích. Je autorem několika publikací, zejména z oblasti smluvního práva a odpovědnosti za škodu uveřejněných v odborných časopisech, sbornících a monografiích.

JUDr. Zuzana Nevolná, PhD. Ukončila studium na Právnické fakultě Univerzity Komenského v Bratislave, kde také získala titul PhD. Od roku 2001 vyučuje obchodní právo na Právnické fakultě Trnavské Univerzity v Trnavě, kde v letech 2003–2011 rovněž vykonávala funkci prodekanky pro vzdělávací činnost. V rámci své vědecko-výzkumné činnosti se specializuje především na problematiku obchodních společností. Je autorkou mnohých odborných článků a studií publikovaných doma i v zahraničí.

prof. JUDr. Karel Marek, CSc. Absolvoval PF MU v Brně v roce 1977, tamtéž byl habilitován docentem v roce 1998, dále jmenován profesorem na UPJŠ Košice v oboru obchodního práva a finančního práva. Pedagogicky působil na Právnické fakultě Masarykovy Univerzity v Brně v letech 1978–2012, v současné době působí jako profesor na Akademii STING Brno. Působí jako rozhodce Rozhodčího soudu při HK ČR a AK ČR, je členem redakčních rad významných odborných časopisů, členem a oponentem v disertačních, habilitačních či profesorských řízeních, publikuje především v oblasti smluvního, stavebního a závazkového práva.

Dr. h. c. doc. JUDr. Alena Pauličková,PhD., host. prof. Absolvovala Právnickou fakultu Univerzity Komenského v Bratislavě v roce 1992, kde v roce 1999 získala akademický titul doktora práv a po absolvování postgraduálního doktorského studia v oboru obchodního a finančního práva v roce 1998 i titul philosophiae doctor. Titul docent získala na Trnavské univerzitě. V roce 2007 jí byl vědeckou radou Vysoké školy v Sládkovičovu udělen titul hostující profesor. V roce 2010 byla oceněna čestným doktorátem v Zakarpatskij deržavnij universitet v Užhorodě. Aktivně se účastní domácích i zahraničních vědeckých akcí a také řešení výzkumných projektů. Je autorkou nebo spoluautorkou několika odborných článků, učebních textů a vysokoškolských učebních textů.

prof. JUDr. Přemysl Raban, CSc., Vedoucí Katedry soukromého práva Vysoké školy Karlovy Vary, o.p.s. Vedoucí katedry obchodního práva Fakulty právnické ZČU, e-mail: raban@premyslraban.cz

Ing. Dana Roubínková, Ph.D. Vysoká škola Karlovy Vary, o.p.s., vedoucí Katedry ekonomie, prorektorka pro studium, e-mail: danaroubinkova@vskv.cz.

JUDr. Marie Sciskalová, Ph.D. Absolvovala na Univerzitě Karlově v Praze, disertaci obhájila na VŠE v Praze, FMV – obor Obchodní a mezinárodní hospodářské právo. Pedagogicky působí od roku 1999 na Slezské univerzitě v Opavě, Obchodně podnikatelské fakultě v Karviné, kde je vedoucím katedry práva. Na této škole působila dlouhodobě ve funkci proděkanky a byla i pověřena vedením fakulty. Specializuje se především na oblast veřejného práva.

Mgr. Michaela Sigmundová, Ph.D. Absolventka Právnické fakulty UP Olomouc v roce 1996. Následně získala doktorský titul Ph.D. na Právnické fakultě MU Brno v roce 2003.Od roku 1996 vyučuje právo na veřejných a soukromých vysokých školách jako odborná asistentka, má advokátní praxi v Praze a v roce 2013 se stala zapsanou mediátorkou. Specializuje se na obchodní, insolvenční a rodinné právo.

prof. JUDr. Jozef Suchoža, DrSc. Studoval na Vysoké škole politických a hospodářských věd a na Právnické fakultě Karlovy Univerzity v Praze, kde v roce 1955 získal titul JUDr. Vědeckou kvalifikaci v oboru hospodářskéjp, finančního a obchodního práva postupně získal: v roce 1969 titul CSc., v roce1973 titul doc., v roce 1979 titul univerzitní profesor a v roce 1986 titul DrSc. Od roku 1971 působí na Právnické fakultě Univerzity Pavla Jozefa Šafárika v Košicích: v roce 1973–1977 zde působil jako proděkan, v letech 1978–1983 jako děkan, v roce 1990 jako prorektor UPJŠ, toho času jako profesor na Katedře obchodného práva a hospodářského práva. Přednášel na více univerzitách včetně zahraničních. Publikoval v oblasti hospodářského a obchodního práva, je autorem či spoluautorem několika desítek vědeckých monografií, učebnic, učebních textů a vědeckých prácí v odborných časopisech, sborníků a monografií, komentářů k zákonům, včetně Ústavy SR, a dalších. Působí jako rozhodce Rozhodčího soudu při Hospodářské komoře České republiky a Agrární komoře ČR jako vedoucí řešitelského týmu více vědeckých projektů, a další.

JUDr. PhDr. Antonín Sýkora, Ph.D., Katedra teorie práva a právní historie, Vysoká škola Karlovy Vary, e-mail: antonin.sykora@nku.cz.

JUDr. Alexander Škrinár, CSc. Ukončil studium práva na Právnické fakultě UK v roce 1962. V roce 1983 získal titul kandidát věd (CSc.). Pracoval jako arbitr, později jako komerční právník a od roku 2003 jako advokát. Zastával funkci člena Předsednictva komory komerčních právníků a člena Předsednictva a člena Revizní komise Slovenské advokátské komory. Je členem redakční rady Bulletinu Slovenskej advokacie. Od rok 2003 působí na Právnické fakultě univerzity v Trnavě na Katedře občanského a obchodného práva. Je spoluautorem a vedoucím autorem vysokoškolských učebnic, monografií a odborných článků, především z oblasti obchodního práva.

JUDr. Pavla Tloušťová, MBA, e-mail: Pavla.Tloustova@seznam.cz

plk. JUDr. František Vavera, Ph.D. Absolvent Policejní akademie ČR v Praze, rigorózní zkoušku získal na Akadémii Policajného zboru v Bratislavě, disertaci složil na PA v Praze. Je ředitelem odboru vnějších vztahů a legislativy MV – generálního ředitelství Hasičského záchranného sboru ČR. V minulosti zastával i řadu vysokých funkcí na Ministerstvu vnitra. Člen rozkladové komise ministra zdravotnictví, kultury a ministra dopravy. Člen komise Legislativní rady vlády pro správní právo. Pedagogicky působí na Panevropské vysoké škole, Právnické fakultě Západočeské univerzity v Plzni a Vysoké škole Karlovy Vary. Je spoluautorem či členem autorského kolektivu řady publikací se zaměřením na kriminalistiku (zejména úvod do kriminalistiky a její vývoj) a právo (zejména bezpečnostní právo), v kterýchžto oborech publikoval i řadu odborných článků v periodikách.

prof. Dr. univ. Arsène Verny, M.E.S. Je advokátem v SRN a v České republice. Dále vyučuje evropské hospodářské právo, mimo jiné na Dunajské univerzitě Krems v Rakousku. Od roku 2009 je viceprezidentem univerzitní rady a kancléřem Université Nouvelle Européenne v Bruselu. V ČR je členem katedry západoevropských studií Fakulty sociálních věd UK Praha a hostujícím profesorem na VŠE, kde dlouhá léta vedl katedru obchodního evropského a mezinárodního práva na Fakultě mezinárodních vztahů. V letech 1993–2001 působil jako hlavní vládní poradce (prinical advisor) pro otázky sbližování práva. Je zakládajícím členem a předsedou Sdružení českých podniků v Německu VTUD e.V. se sídlem v Berlíně a Drážďanech.

JUDr. Ing. Radka Zahradníková, Ph.D., LL.M. Vystudovala Fakultu právnickou Západočeské univerzity a zároveň Fakultu mezinárodních vztahů Vysoké školy ekonomické. V roce 2003 úspěšně obhájila svou magisterskou práci na univerzitě v Bayreuthu a získala titul LL.M. V roce 2006 úspěšně obhájila svou disertační práci a byl ji udělen titul Ph.D. Od roku 2007 působí jako soudce, specializuje se na obchodní, správní spory a spory s cizím prvkem. Pedagogicky působí na katedře občanského práva Fakulty právnické Západočeské univerzity a Vysoké škole Karlovy Vary. Specializuje se na civilní proces a alternativní způsoby řešení sporů. Je autorkou nebo spoluautorkou mnoha odborných článků a monografií, dále členkou pracovní skupiny Ministerstva spravedlnosti ČR pro novelu zákona o rozhodčím řízení a výkonu rozhodčích nálezů. Přednáší na zahraničních univerzitách, např. v Limoges, Toulouse, Soluni.

zpět na obsah | TOC

Poznámky pod čarou

[1] Industrierecht je důsledkem toho, „že se z podstaty industrie prosazují do popředí právní ideje a instituty, které jsou způsobilé značný počet rozštěpených, fragmentálních právních odvětví spojit“ (Rosenstock–Huessy, dílo citované níže, s. 13).

[2] MEILI, F. Die durch den Weltverkehr und die moderne Verkehrstechnik hervorgerufene Ausweitung des Rechtsgebiets und ihre Folgen für das juristische Studium, in Archiv für Rechts– und Wirtschaftsphilosophie, 3/ 1909/1910, s. 595 an. Friedrich Meili (1848–1914) – švýcarský právník mezinárodního a srovnávacích práva.

[3] Heinrich Lehmann (1876–1963), který publikoval v r. 1913 dílo „Die Grundlinien des deutschen Idustrierechts“ (in Festschrift für Ernst Zitelmann zum 60. Geburtstag, München Leipzig 1913, s. 1 an.), jež se pokládá za základní inspiraci budoucí teorie hospodářského práva, založil počátkem dvacátých let „Institut für Handels– und Idustrierecht“ v Kolíně n. R., který obsahoval i tehdy zcela nové obory jako pracovní právo nebo hospodářské právo. Podle Lehmanna upravuje Industrierecht systém hospodářských podmínek průmyslových podniků. „Je úlohou právního řádu v podniku organizované faktory produkce práce, přírody (energie) a kapitálu vně i uvnitř zajišťovat“ (s. 9 cit. díla).

[4] ROSENSTOCK–HUESSY, E. Vom Industrierchts, Rechtsystematische Fragen, v Festg. X.Gretner, Berlin, 1926. Eugen Rosenstock–Huessy (1988–1973) – německoamerický právní historik a sociolog industriální revoluce.

[5] HEYMANN, E. Die rechtsformen der militärischen Kriegswirtschaft als grundlage des neuen deutschen Industrierechts. Elwert, 1921 (reprint, Kessinger Publishing, 2009). Ernst Heymann (1870–1946).

[6] Např. 5. oddíl Výmarské ústavy začíná slovy: „Řád hospodářského života musí odpovídat zásadám spravedlivosti s cílem zajištění důstojné lidské existence pro všechny. V těchto mezích je zajišťována hospodářská svoboda jednotlivců“.

[7] Válečné hospodářství (Kriegswirtschaft) bylo některými chápáno jako první krok k socialismu. Zástupci tohoto názoru byli: německý levicový politik a ekonom Paul Lensch (1873–1926), německý sociolog a státovědec Johan Plenge (1874–1963) a Rudolf Kjellén, pozdější zakladatel nacionálního socialismu ve Švédsku

[8] Walter Kaskel (1882–1928) je pokládán za zakladatele pracovního práva.

[9] Arthur Nussbaum (1877–1964), německo–americký právník .

[10] Friedrich Klausing (1887–1944), Beiträge zum Wirtschaftsrecht 1, Marburg, 1931, k jeho životu je možno dodat zajímavost, že byl od r. 1940 rektorem německé Karlo–Ferdinandovy Univerzity v Praze. Jeho syn se však zapletl v r. 1944 do atentátu na Hitlera. Klausing byl K. H. Frankem odvolán a před synovou popravou se zastřelil.

[11] Hospodářské právo jako následek válečného hospodářství „přineslo s sebou značné omezení individuální hospodářské svobody”. Válečné zákony se mohou považovat za datum vzniku nového hospodářského práva, skutečnost, jejíž detailní úprava by mohla znamenat výhodná a možná všeobecně platná řešení právě žádaných základů”. Při té příležitosti však Nussbaum upozorňuje na veřejnoprávní překryv původně soukromoprávních institutů. „Soukromoprávní instituty přijaly na základě všeobjímající veřejnoprávní atmosféry často veřejnoprávní základy” (NUSSBAUM. A. Das Neue Deutsche Wirtschaftsrecht. 2. vyd. Berlin, 1922, s. 2).

[12] Hans Goldschmidt (1881–1940), Reichswirtschaftsrecht, Heymann, Berlin, 1923. Jako zajímavost k jeho životu je možno dodat, že přes jeho myšlenku, která byla později využita pro nacistickou teorii hospodářského práva, byl pro svůj židovský původ suspendován a při pokusu o emigraci do Kanady byla neurální loď Arandora potopena německým námořnictvem.

[13] Justus W. Hedemann (1878–1963), od r. 1933 předsedající komise Akademie für Deutseches Recht pro přípravu nového zákoníku.

[14] Volksgesetzbuch. Grundregeln und Buch. 1. Entwurf u. Erläuterungen. Vorgelegt von Justus Wilhelm Hedemann, Heinrich Lehmann, Wolfgang Siebert. München: Beck, 1942 (Arbeitsberichte der Akademie für Deutsches Recht, Nr. 22) nebo Das Volksgesetzbuch als Fundament großdeutschen Rechtslebens. Berlin, Sien: Spaeth & Linde, 1942. Na návrhu zákoníku pracovalo od r. 1939 asi 200 spolupracovníků v 19 subkomisích. Jazyk měl být lidový a obsah měl být rozdělen do 8 částí (Práva osob, Rodinné právo, Dědické právo, Smluvní právo, Vlastnické právo, Pracovní právo, Podnikatelské právo a Právo společností). V r. 1944 byla činnost Akademie ukončena.

[15] V pozdější ekonomicko-právní terminologii se pojem regulovaného trhu spojuje s pojmem neoliberalismu nebo také Ordo-liberalismu (Freiburgská škola). Později byl zprvu jen jako politický program ale následně i jako ústavní zásada vytvořen pojem Sociální tržní hospodářství (Soziale Marktwirtschaft) a Sozialstaat mající spojovat výhody tržního a řízeného hospodářství. V některých pracích byl sjednocován s pojmem „organizovaný kapitalismus“ nebo „Rýnský kapitalismus“ (např. Hayek).

[16] Stučka, P. I. (1865–1932), předseda litevské vlády a předseda nejvyššího soudu RSFSR.

[17] Anti-Dühring viz LENIN, V. I. Stát a revoluce. In Sebrané spisy, 33. Praha: Svoboda, 1987, s. 47 an.

[18] LENIN, V. I. O socialistickém právu a zákonnosti. Praha: Lidové nakladatelství, 1970, s. 106.

[19] STUČKA, P. I. Kurs sovetskogo graždanskogo prava. III. díl. Moskva, 1931 s. 5 an., BRATUS, S. N. K probleme chozjajststvenno–administrativnogo prava. Sovetskoe gosudarstvo i revolucija prava, 11–12/1930, s. 154 an.

[20] PAŠUKANIS, B. Je.; GINCBURG, L. Ja. red. Kurs sovetskogo chozjajstvennogo prava. Díl. 1. Moskva, 1935, s. 21.

[21] Jevgenij Bronislavovič Pašukanis (1891–1937), vedoucí sekce práva Komunistické akademie, jeho nejvýznamnějšími díly byly např. Obščaja teorija prava i marksizm (1924), Marksistskaja teorija prava i stroitelstvo socializma (1927), Ekonomika i pravovoe regulirovanie (1929), Učenie o gosudarstve i prave (1932).

[22] Andrej Januarjevič Višinskij (1883 – 1954), právník, diplomat, nechvalně známý generální prokurátor SSSR v období Stalinských procesů. Jeho nejvýznamnější dílo je Teorija sudebnych dokazatelstv vsovetskom prave (Moskva, Jur.Izdatelstvo NKJu RSFSR, 1941).

[23] V roce 1953 Štefan Luby ještě charakterizoval teorie hospodářského práva slovy „Zatímco v kapitalistické právní nauce vyrostly tyto teorie, možno říci, organicky, v důsledku nastavší změny hospodářských poměrů v tomto stadiu vývinu kapitalismu, v nauce socialistického práva vyrostly a byly propagované teorie hospodářského práva zcela v rozporu se společenskými a hospodářskými předpoklady socialistického práva … jejich nostrifikace v nauce socialistického práva spočívá v nesprávném uplatnění učení o základně a nadstavbě a ještě častěji na jejich vědomém překrucování. Z toho byli svého času usvědčeni sovětští představitelé těchto úchylkářských směrů.” Sborník studií z občanského práva. Praha: Orbis, 1953 s. 334.

[24] 109/1964 Sb.

[25] Viktor Knapp (1913–1996), jeden z nejvzdělanějších českých právníků své doby. Svými publikovanými názory pružně reagoval na vývoj oficiální právní doktríny (Problém nacistické právní filosofie. Praha, 1947; Vlastnictví v lidové demokracii, Právní úprava vlastnictví v Československé republice. Praha, 1952; Význam Stalinových statí „Ekonomické problémy socialismu v SSSR“ pro právní vědu. Praha: Orbis, Praha, 1953;Předmět a systém československého socialistického práva občanského. Praha: ČSAV, 1959 – zde na s. 60 definuje právo pozitivisticky jako „systematizovaný celek norem chování vytvářený socialistickým státem“; Filozofické problémy socialistického práva. Praha: Academia, 1967;Velké právní systémy. Praha: C.H.Beck, 1996; Teorie práva. Praha: C.H.Beck, 1995).

[26] Dalšími osobnostmi, vedle Slavoje Vaňka, teorie československého hospodářského práva byli např. STUNA, S. Hospodářské právo. Praha: Orbis, 1966, SPIŠJAK, J. Hospodárske právo v systéme socialistického zákonodárstva. Bratislava: SAV, 1963, ale i Jozef Suchoža a Olga Ovečková.

[27] VANĚK, S. Československé hospodářské právo. Panorama, 1979.

[28] „Hospodářské právo patří mezi stylotvorné prvky rodiny komunistických právních systém … .nemohlo přežít ve společenství, které se rozhodlo vrátit k trhu“. BAŇOUCH, H. Hospodářské právo. In BOBEK, M.; MOLEK, P.; ŠIMÍČEK, V. Komunistické právo v Československu. Kapitoly z dějin bezpráví. Brno: Masarykova univerzita, 2009, s. 724, „Hospodářské právo bylo brutálním přetržením pout s dosavadní právní kulturou a tradicí“, „Historie hospodářského zákoníku je příběhem přehnaných normativních ambicí, vedených snahou o teoretickou čistotu, bez ohledu na realitu a dlouhodobou zkušenost … je plodem zdivočelých osobních ambicí a zájmů zcela konkrétních osob.“ PELIKÁNOVÁ, I. Právní úprava ekonomických vztahů v období 1948–1989, její povaha a důsledky. In MALÝ, K., SOUKUP, L. Vývoj práva v Československu v letech 1945–1989. Praha: Karolinum, 2004, s. 445.

[29] Ronald Hary Coase (*1910), nositel Nobelovy ceny 1991, jeho nejvýznamnějšími díly jsou „The nature of the Firm“, Economica, 4/1937 s. 386 an., „The Problem of Social Cost“, Journal of Law and Economics, 3/1960 s. 1 an.

[30] Henry G. Manne (*1928), americký právník, zastánce odstranění zákazu využívání informací získaných z vnitřního řízení společnosti při obchodování s cennými papíry (Insider trading).

[31] Guido Calabresi (*1932), soudce USA a právní vědec na Yale, pokouší se aplikovat Coasho teorém v praxi, zejména v oblasti odpovědnostních sporů.

[32] Richard A. Posner (*1939), právník, vůdčí osobnost tzv. Chicago Law School, je znám svými šokujícími závěry vycházejícími z ekonomické pragmatické výhodnosti bez ohledu na tradiční mravní náhledy bigotní společnosti USA (právo na potrat, právo využívat zvířata k ověřování výzkumu, kritika antimonopolní politiky, přínos efektivního porušování smlouvy, ekonomický přínos odkriminalizování užívání marihuany, vlažný postoj k ochraně autorských práv na internetu, nahrávání rozhovorů, mučení teroristů při výsleších apod.). Jeho závěry v podstatě vycházejí z názoru, že některá tradiční (právní, v mnoha případech judikaturou států USA daná) řešení zvyšují transakční náklady a tím přispívají k udržení nechtěného stavu.

[33] Vilfredo Pareto (1848–1923), italský ekonom a politolog, zakladatel teorie blahobytu a elit, zakladatel ordinalismu – teorie, že užitečnost lze poměřovat jen ve vztahu k jiné užitečnosti. Též je označován jako teoretik totalitarismu. Díla: Manuale di economia politica con una introduzione alla scienza sociale (1906), Trattato di sociologia generale (1916), Trasformazione della democrazia (1921).

[34] Jedná se např. o Kaldor-Hicks kritérium, z něhož v podstatě vyplývá, že pro společnost (celkový objem blahobytu) je řešení efektivní i v tom případě, že někteří jedinci jsou politicko-ekonomickým opatřením subjektivně poškozeni. Nicholas Kaldor (1908–1986), cambridgeský ekonom (Welfare Propositions in Economics and Interpersonal Comparisons of Utility. Economic Journal, 49/1939, s. 549 an.), John Hicks (1904–1989), britský nositel Nobelovy ceny za ekonomii 1972 (The Foundations of Welfare Economics, Economic Journal, 49/1939, s. 696 an.).

[35]Článek vznikl jako částečný výstup v rámci řešení projektu APVV 02-63-10 „Efektívnosť právnych inštitútov a ekonomicko-finančných nástrojov v období krízových javov v podnikaní“. Přeloženo ze slovenského originálu Úvahy o vzájomnom pôsobení hospodárskeho práva a obchodného práva na ekonomické vzťahy a procesy.

[36] Srv. WEYR, F. Teorie práva. Brno – Praha: Nakladatelství ORBIS, 1936, s. 19 an.

Viz též KALLAB, J. Právo a politika. Studie methodoligické. In WEINBERGER, O.; KUBEŠ. V. Brněnská škola právní teorie (normativní teorie).Praha: Nakladatelství Karolinum, 2003, s. 213 an., (Kallab v této souvislosti píše: „… politika není myslitelná bez tvorby určitých myšlenkových výtvorů, jež vystupují s nárokem, aby uznány byly za obecně platné, objektivní“ (s. 215). Na jiném místě: „Vadí-li nám, že pod názvem politiky vystupují nejpodivnější myšlenkové výtvory a činy jimi inspirované, rozpomeňme se na doby, kdy pod názvem vědy také vystupovaly nejpodivnější pověry, předsudky, a kdy i vědecké spory byly řešeny násilím“. (s. 215).

[37] Pozice státu jako hospodářského činitele (subjektu) byla předmětem zájmu starší slovenské ekonomické vědy. Srv. původní dílo KARVAŠ, I.Základy hospodárskej vedy, I. a II. zväzok. Turčiansky Sv. Martin: Matica Slovenská, 1947. Nové vydání KARVAŠ, I. Základy hospodárskej vedy. Bratislava: Veda, vydavateľstvo Slovenskej akadémie vied, 1999, s. 57 an.

Prof. Karvaš poukazuje na to, že „štát si upravuje svoj hospodársky poriadok a tým aj celý sociálny poriadok tak, aby čo najúčelnejšie vedel použiť všetky prostriedky v smere svojho stanoveného ústredného objektívneho cieľa“. (s. 57).

Pozoruhodné myšlenky Karvaš (jako národohospodář a právnik) vyslovil také v otázke stability právního pořádku. Píše: „Čím labilnejší je právny poriadok, tým väčšie je riziko a tým menšia chuť k hospodárskej aktivite“ (s. 62). Na jiném mieste poznamenává, že také změny v právním pořádku můžou být v sociálním prostředí považované za „rušivé momenty“ (s. 62).

Srv. též ENGLIŠ, K., Národní hospodářství. Praha: Vlastním nákladem, 1946, s. 57 an.

[38] Srv. KNAPP, V. a kol. Tvorba práva a její současné problémy. Praha: Linde, 1998, s. 49 an. Autor píše: „… efektivnost práva ve společnosti má své meze. Některých cílu pomocí práva dosáhnout vůbec nelze a k dosažení některých se právo nehodí. K právní politice tedy náleží i dovednost rozlišování cílů, které je vhodno prosazovat právní normou, a takových, u nichž je vhodnější ponechat jejich uskutečnění jiným spoločenským mechanismům (napr. působení trhu, působení spoločenské východy, etc.)“ (s. 51).

Viz též ŠÍN, Z. Tvorba práva. Pravidla, metodika, technika. 1.vyd. Praha: C.H.Beck, 2003, s. 40 an.

Srv.GERLOCH, A. Teorie práva. 4. vyd. Plzeň: Aleš Čeněk, 2007, s. 303 an.

[39] Srv. DAUSES, M. A. Přiručka hospodářskeho práva EU. Praha: ASPI Publishing, 2002, s. 754.

Viz též HAKENBERGOVÁ, W. Základy evropského hospodářského práva. 1.vyd. Praha: C.H.Beck, 2000, 267 s.

Srv. též HAKENBERGOVÁ, W. Základy evropského práva. 2. vyd. Praha: C.H.Beck, 2005, 287 s.

Viz též SIMON, D. Komunitární právní řád (překlad Ján Malíř, Markéta Štěrbová). Praha: ASPI, 2005, 788 s.

Viz též TICHÝ, L. a kol. Evropské právo. 2. vyd. Praha: C.H.Beck, 2004, 919 s.

Viz dále PAUKNEROVÁ, M. Evropské mezinárodní právo soukromé. 1.vyd. Praha: C.H.Beck, 2008, 441 s.

Podobně PAUKNEROVÁ, M.; TOMÁŠEK, M. Proměny soukromého práva. IV. Nové jevy v právu na počátku 21.století. Praha: Univerzita Karlova Nakladatelství Karolinum, 2009, 424 s.

Dále srv. BALAŠ, V.; ŠTURMA, P. Kurs mezinárodního ekonomického práva. 1. vyd. Praha: C.H.Beck, 1997, 221 s.

Viz též ŠEJVL, M. et. al. Aplikace práva EU v České republice. Vybrané problémy. Praha: Ústav státu a práva AV ČR, 2009, 246 s.

[40] Srv. LACLAVÍKOVÁ, M. Právna obyčaj a formovanie novodobého (súkromného) práva na našom území. Historia et Theoria Iuris, roč. 1, č. 2/2009, Právnická fakulta UK v Bratislave, s. 36 an.

Viz též KUBŮ, L.; HUNGR, P.; OSINA, P. Teorie práva. Praha: Linde, 2007, s. 22 an.

Srv. též JHERING, von R. Boj za právo. Právní věda všedního dne. Plzeň: Aleš Čeněk, 2009, s. 13 an.

[41] V československé právnické literatuře už za první ČSR byly vyslovené názory na podporu stanoviska, že hospodářské právo třeba postavit do rovnocenné roviny vedle práva veřejného a práva soukromého (prof. Dnistrjanskij).

Srv. DNISTRJANSKIJ, J. S. Podstata hospodářskeho práva. Právník, 1931, sešit XXII, s. 694 an.

[42] Srv. RINCK, G.; SCHWARK., E. Wirtschaftsrecht. Wirtschaftsverfassung, Kartellrecht, Wettbewerbsrecht, Wirtschaftsverwaltung. 6. neubearbeitete Auflage. Köln – Berlin – Bonn – München: Carl Heymanns Verlag KG, 1986, s. 1 an.

Viz též JARASS, H. Wirtschaftsverwaltungsrecht und Wirtschaftsverfassungsrecht. 2. völligüberarbeitete Auflage. Frankfurt am Main: Alfred Metzner Verlag, 1984, s. 27 an.

Dále viz WENGER, K. Grundriss des österreichischen Wirtschaftsverfassungsrechts. Wien: Manzsche Verlags – und Universitätsbuchhandlung, 1989, s. 31 an.

[43] Srv. ADAMOVÁ, K. Dějiny soukromého práva ve střední Evropě. Stručný nástin. 1. vyd. Praha: C.H.Beck, 2001, s. 12.

Srv. též HATTENHAUER, H. Evropské dějiny práva. 1.vyd. Praha: C.H.Beck, 1998, s. 513 an.

Viz dále BEŇA, J.; GÁBRIŠ, T. Dejiny práva na území Slovenska I (do roku 1918). Bratislava: Univerzita Komenského v Bratislave, Právnická fakulta, Vydavateľské oddelenie, 2008, s. 106 an., 185 an.

Například URFUS, V. Zdomácnění směnečného práva v českých zemích a počátky novodobého práva obchodního. Praha: Nakladatelství ČSAV, 1959) vyjma jiného poukazuje na to, že obchodní právo (kapitalistické) na rozdíl od feudálního kupeckého práva se stalo „zvláštním právem obchodního styku, resp. obchodníků jako jeho nositelů“ (s. 19), přičemž rozeznával tzv. obchodní právo soukromé, tzv. verejné právo obchodní. Je třeba také zdůraznit, že už prof. Dr. Antonín rytíř RANDA (Soukromé obchodní právo rakouské. Praha: Nákladem J. Otty, 1908) chápal obchodní právo jednak jako „soukromé právo obchodní“ a jednak jako „státní právo obchodní, které pořádá poměry státu k obchodu ve směru administračním, finančním a procesualním, jakož i mezinárodní právo obchodní…“ (s. 5).

[44] Srv. MALOVSKÝ-WENIG, A. Příručka obchodního práva. Praha: Československý Kompas, 1947, s. 3 an.

[45] První zmínky o hospodářském právu pochází z období přelomu 19. a 20. století. Kolébkou hospodářského práva bylo Německo. Už před první světovou válkou, případně v jejím průběhu tam byly publikované mnohé studie, ve kterých se zkoumaly určité aspekty hospodářského práva. (H. LEHMANN). Srv. RITTNER, F. Wirtschaftsrecht mit Wettbewerbs – und Kartellrecht. Heidelberg – Karlsruhe: Müller Juristischer Verlag, 1979, s. 1 an.

Koncepce hospodářského práva se postupně prosazuje i v Rakousku, zejména po druhé světové válce. Viz WENGER, K. Grundriss des österreichischen Wirtschaftsrechts. Band I. Allgemeine Grundlagen Wirtschaftsverfassungsrecht. Wien: Manzsche Verlags und Universitätsbuchhandlung, 1989, s. 47 an.

Srv. též STEINDORFF, E. Einführung in das Wirtschaftsrecht der Bundesrepublik Deutschland. Zweite, überarbeitete Auflage. Darmstadt: Wissenschaftliche Buchgesellschaft, 1977, s. 9 an.

[46] Protagonisty hospodářskoprávní doktríny byli NUSSBAUM, HEYMANN, GEILER, GOLDSMIDT, DARMSTAEDTER, HEDEMANN, KLAUSING a ďalší. Srv. RITTNER, F., c.d. v pozn. č. 10.

Srv. též RINCK, G.; SCHWARK, E. Wirtschaftsrecht. Wirtschaftsverfassung, Kartellrecht, Wettbewerbsrecht, Wirtschaftsverwaltungs. 6. Neubearbeitete Auflage. Köln – Berlin – Bonn – München: Carl Heymanns Verlag KD, 1989, s. 1 an.

[47] Např. LEHMANN, H. Grundlinien des deustschen Industrierechts. In Festschrift Zitelmann, 1913, s. 1 ff. (cit. podle RINCK, G.–SCHWARK,E., c.d. jako v pozn. č. 11, s. 1).

[48] Srv. RINCK, G.; SCHWARK, E., c.d. jako v pozn. č. 11, s. 1 an.

[49] WENGER, K., c.d. jako v poznámce č. 10, s. 47 an. Podobně JARASS, H. Wirtschaftsverwaltungsrecht und Wirtschaftsverfassungsrecht. 2. völlig überarbeitete Auflage. Frankfurt am Main: Alfred Metzner Verlag, 1984, s. 27 an., s. 76 an.

[50] WEIMAR – SCHIMIKOWSKI. Grundzüge des Wirtschaftsrecht. München: Verlag F. Kahlen, 1983, s. 3 an.

Všeobecná část obsahuje nasledovné tématické okruhy: ústavněprávní základy hospodářství, hospodářský pořádek (tržní hospodářství a hospodářská soutěž), struktura podnikového systému a právní regulace národního hospodářství.

Zvláštní část upravuje živnostenské podnikání a pravidla pro jednotlivé úseky, např. soukromý obchod, řemesla, doprava, energetika, banky a pojišťovnictví, odvětví výživy, lesní hospodářství a pohostinství.

[51] Srv. BOEHME – NESSLER. Wirtschaftsrecht. Basisbuch für Studium und Praxis. München–Wien: R.Oldenbourg Verlag München, 2000, s. 6 an.

[52] Srv. FROTSCHER, W. Wirtschaftsverfassungs– ung Wirtschaftsverwaltungsrecht. München: Verlag C.H.Beck, 1988, s. 3 an. V této souvislosti také RINCK – SWARK, c.d. jako v pozn. č. 11, uvádějí: „Wirtschaftsrecht findet sich ebenso im öffentlichen wie im privaten Recht“ (s. 13). Podobně v rakouské literatuře, např. WENGER, K., c.d. jako v poznámce č. 10, uvádí: „Das Wirtschaftsrecht als Integrations–disziplin muss sowohl die öffentlich–rechtlichen als auch die privatrechtlichen Gestaltungsformen umfassen und zum Verständnis seiner Funktions–zusammenhänge integriert darstellen“ (s. 50).

Pojetí hospodářského a obchodního práva ve Švýcarsku na rozdíl od jiných zemí kontinentální Evropy, zejména EU, vykazuje určité specifické rysy korespondující s historickými okolnostmi vývoje Švýcarska. Viz WAGNER, J.; PLŰSS, A. Handels – und Wirtschaftsrecht in der Schweiz und Liechtenstein. 2. neubearb. Aufl. Heidelberg: Verlag Recht und Wirtschaft GmbH, 2000, 383 s. Ve vícerých publikacích o obchodním právu, včetně společenstevního práva (Gesellschaftsrecht) německé provenience se obchodní právo (Handelsrecht) prezentuje jako Sonderrecht für Kaufleute, přesněji Sonderprivatrecht, přičemž tzv. Sonstiges Kaufmannsrecht (ostatní právo obchodníků, tj. jiné), zahrnuje také některé aspekty hospodářského práva, procesního práva a trestního práva. Viz KINDLER, P. Grundkurs Handels – und Gesellschaftsrecht. 4. Auflage. München: Verlag C.H.Beck, 2009, s. 17 an.

[53] WLODYKA, S. Prawo gospodarcze – zarys systemu. Cześć ogólna. Warszawa, 1981, s. 19.

Viz též WISZNIEWSKI, J. Prawo gospodarzce. Warszawa, 1982, s. 9 an.

Podobně MADEY, M.; STELMACHOWSKI, A. Zarys prawa gospodarczego. Warszawa, 1980, s. 14 an.

[54] KOSIKOWSKI (Podstawy prawa gospodarczego. Warszawa: Wydawnictvo Prawnicze Lexis Nexis, 2001, s. 19 an.) prosazuje koncepci veřejného práva hospodářského.

Viz též KATNER, W. J. Prawo cywilne i handlowe w zarysie. Krakow: Kantor Wydawniczy Zakamycze, s. 23 an. Autor rozlišuje právo hospodářské soukromé (předtím právo kupeckého stavu) a právo hospodářské veřejné (prawo publiczne gospodarcze).

OLSZEWSKI, J. (ed.). Prawo gospodarcze. Kompendium. Wydanie 4. Warszawa: Wydawnictvo C.H.Beck, 2007, s. XXVII. Autor poukazuje na těžkosti rozslišování hospodářského práva na veřejné a soukromé.

[55] Srv. COLSON, J. Ph. Droit public économique. 2 édition. Paris: Librairie Générale de Droit et de Jurisprudence, E. J. A., 1997, 467 s.

[56] Viz Graždanskij kodeks Rossijskoj Federaciji. Časť 1 i 2. S postatejnymi materialami iz praktiki Vyšsego Arbitražnogo Suda RF (Sost. D. V. MURZIN. Moskva: Izdateľstvo gruppa Norma – Infra – M, 1999, 832 s.

Viz též DOJNIKOV, I. V. Predprinimateľskoje (chozjajstvennoje) pravo. Učeb.posobije. Moskva: Brandes, 1998, 374 s.

Dále viz Kommerčeskoje pravo. Učebnik. V 2 č. Pod red. V. F. Polondopulo, V. F.Jakovlevoj, Moskva: JURIST, 2002, č. 1, 2, 637 s.

Zvláštní pozornost si však zasluhuje komplexněji koncipované dílo: LEBEDEV, K. K. Predprinimateľskoje i kommerčeskoje pravo (Business and Commercial Law: Systematic Aspects). Saint Petersburg: Juridičeskij centr, 2002, 338 s.

[57] Srv. SLANÝ, A.; ŽÁK, M. Hospodářská politika. 1.vyd. Praha: C.H.Beck, 1999, s. 16 an.

Podobně OKALI, I. a kol. Hospodárska politika Európskej únie a Slovenska v EÚ. Bratislava: Ústav slovenskej a svetovej ekonomiky SAV, 2004, s. 11 an.

Srv. též PŘÍVAROVÁ, M. Teória regulovania a jej vzťah k hlavným prúdom ekonomického myslenia. Ekonomický časopis, 55, č. 9, 2007, s. 916–928. Autorka sa zamýšlí nad pojmem „regulování“ a jeho derivátem „teirie regulování“ (TR), přičemž první pojem chápe „jako souhrn mechanismů, které umožňují, aby systém dosáhl svých cílů, a které napomáhají návratu k rovnováze v případě jejího narušení“ (s. 920).

[58] Srv. soubor studií uspořádaných Tomášom Ježkem: Liberální ekonomie. Kořeny euroamerické civilizace. Praha: Prostor, 1993, 239 s. Z nejvýznamnějích studií je třeba vyzdvihnout: Fridrich A. von Hayek. Princípy liberálního spoločenského řadu (s. 51 an.); Milton Friedman. Tržní mechanismy a centrální ekonomické plánování (s. 147 an.); Michael Novak. Zprostředkujúci struktury: jedinec a komunity v Americe (s. 179 an.).

Srv. též publikaci JEŽEK, T. (ed.). Zásady liberálního řádu. Praha: ACADEMIA, 2001, 237 s.

[59] EPSTEIN, R. A. Právo, ekonomie a politika. Praha: Wolters Kluwer ČR, a.s., 2010, 288 s. V předmluvě k českému překladu díla Josef Šíma a Martin Froněk uvádějí: „Epstein je jedním z mála současných právních akademiků, kteří se otevřeně hlasí ke klasickému liberalismu. Nevěří módním proklamacím, že náš svět je natolik komplexní, že je třeba více právní regulace. Tam, kde obhájci státních zásahů volají po „akci“, neboť „trh selhal“, Epstein se ptá, zda intervence nepřinese ještě horší výsledky; když zákonodarce přijme předpis, který má pomoci menšinám na trhu práce, Epstein pomocí ekonomických metod (a to srozumitelně!) ukáže, že změněné instituce se sebou přináší řadu důsledků, jež si původně navrhovatelé vůbec nepřáli.“ (s. 9 a 10).

[60] Český překlad Keynesovy knihy (The General Theory of Employment, Interest and Money) byl publikovaný v roce 1963 v Praze v Nakladatelství ČSAV.

[61] Srv. HUSÁR, J. Právna regulácia ingerencie verejnej moci do podnikania. Hospodárske právo – náčrt teórie a systému. 1.vyd. Košice: Equilibria, 2007, 266 s.

[62] Srv. SCHWEICKART, D. Po kapitalizme. Ekonomická demokracia. Bratislava: Vydavateľstvo spolku slovenských spisovateľov, 2010, s. 22, 183 an. (z anglického překladu: After Capitalism. Rowman Littlefield, Inc. Lanhnam. Maryland USA, přeložil Pavol Dinka).

[63] Jak uvádí Šilhán, v současné době se interakce právního a ekonomického přístupu k antitrustu akcentuje ve zvýšené míře. Ekonomický přístup zasahuje jednak v rovině formální – zapojení ekonomické metodologie a ekonomické argumentace do procesu právního posuzování, jednak v rovině materiální – konstrukce autonomních ekonomických hodnotových východisk a samotných pravidel regulace (které v současné době zpravidla vedou k upřednostnění krátkodobých ekonomických efektů před dlouhodobějším strukturálním pohledem na proces soutěže). – ŠILHÁN, J. (Ne)efektivita dominantního postavení aneb proč neodstranit antimonopolní zákonodárství. In BEJČEK, J. (ed.). Regulace, deregulace, autoregulace – sborník z příspěvků z V. konference Katedry obchodního práva Masarykovy univerzity pořádané dne 18. prosince 2006. Brno: Masarykova univerzita, 2007, s. 57.

[64] Zákon o ochraně obchodu proti nezákonným prekážkám a monopolům. Americká antimonopolná legislatíva je kromě zméněného Sherman Act tvořená Clayton Act, Robinson-Patman Act, Hart-Scott-Rodino Act a Federal Trade Commision Act.

[65] PANEŠ, P. Kořeny antimonopolní politiky. Dostupné na: http://nf.vse.cz/download/veda/workshops/koreny.pdf. Citované: 26. 2. 2011.

[66] ZEMPLINEROVÁ, A. Antimonopolní politika. Dostupné na:http://nb.vse.cz/~svobodam/Archiv_textu/Ochrana_hospodarske_souteze/kurs_brezen_03.pdf. Citované: 26. 2. 2011.

Jak vysvětluje Paneš (Kořeny antimonopolní politiky, c. d. v pozn. 31) „…základní stavební kameny americké antimonopolní legislativy tvoří paragraf 1 (kartelizace) a paragraf 2 (monopolizace) Shermanova zákona a paragraf 7 (fúzování) zákona Claytonova. Antimonopolní politika je v USA aplikována Federální obchodní komisí, která se zabývá zejména strukturálními problémy, a Antimonopolní divizí Ministerstva spravedlnosti USA, která sleduje zejména cenové fixace, kartely a udílí pokuty; blíže Kongresu než administrativě stojí federální obchodní komise. Co se týče antimonopolní politiky na úrovni jednotlivých států Unie, před přijetím Shermanova zákona přijalo zákonodárství v této oblasti 26 států, během 70. let minulého století dalších 20, pričemž zbylé státy své doktríny ještě posílily.“

[67] Prvky antimonopolních aktivit je možné vystopovat už ve starověkých obchodních civilizacích Indie a Číny.

[68] Zajímavá analýza: PANEŠ, P. Kořeny antimonopolní politiky. Dostupné na: http://nf.vse.cz/download/veda/workshops/koreny.pdf. Citované: 26. 2. 2011.

[69] Zákon č. 63/1991 Sb.

[70] § 1 zákona č. 136/2001 Z. z.: „Účelom tohto zákona je ochrana hospodárskej súťaže na trhu výrobkov, výkonov, prác a služieb pred jej obmedzovaním, ako aj vytváranie podmienok na jej ďalší rozvoj s cieľom podporiť hospodársky rozvoj v prospech spotrebiteľov a úprava právomoci a pôsobnosti Protimonopolného úradu Slovenskej republiky.“

[71] ZEMPLINEROVÁ, A. Antimonopolní politika. Dostupné na:http://nb.vse.cz/~svobodam/Archiv_textu/Ochrana_hospodarske_souteze/kurs_brezen_03.pdf. Citované: 26. 2. 2011.

[72] Ondrejová doplňuje vymezení regulace jako „vládní zásah s cílem změnit chování podnikatelů, například v oblasti tvorby cen, výstupů nebo usměrňování hospodářské činnosti soukromého sektoru státem“. ONDREJOVÁ, D. Regulační a deregulační aspekty kontroly koncentrací – contradictio in adjecto? In BEJČEK, J. (ed.). Regulace, deregulace, autoregulace – sborník z příspěvků z V. konference Katedry obchodního práva Masarykovy univerzity pořádané dne 18. prosince 2006. Brno: Masarykova univerzita, 2007, s. 110.

[73] V souvislosti s obsahovým vymezením regulace a jejích forem věnujte pozornost sborníku příspěvků z konference Regulace, deregulace, autoregulace“ – sborník z příspěvků z V. konference Katedry obchodního práva Masarykovy univerzity pořádané dne 18. prosince 2006. Brno: Masarykova univerzita, 2007.

[74] C. d. v pozn. č. 36

[75] § 4 odst. 1 zákona o hospodářské soutěži: Dohoda a sladěný postup podnikatelů, jako i rozhodnutí sdružení podnikatelů, která mají za cíl nebo můžou mít za následek omezování hospodářské soutěže, jsou zakázané, pokud tento zákon nestanoví jinak.

[76] § 8 odst. 1 zákona o hospodářské soutěži: Dominantní postavení na relevantním trhu má podnikatel nebo několik podnikatelů, kteří nejsou vystaveni podstatné soutěži a kteří se s ohledem na svoji ekonomickou sílu mohou chovat nezávisle.

§ 8 odst. 2 zákona o hospodářské soutěži: Zneužitím dominantního postavení na relevantním trhu je zejména:

a)       přímé nebo nepřímé vynucování nepřiměřených cen nebo jiných nepřiměřených obchodních podmínek,

b)       hrozba omezování nebo omezování výroby, odbytu či technického vývoje zboží na úkor uživatelů,

c)       uplatňování rozdílných podmínek při shodném či srovnatelném plnění vůči jednotlivým podnikatelům, kterými jsou nebo mohou být tito podnikatelé znevýhodnění v soutěži,

d)       vázání souhlasu s uzavřením smlouvy na podmínku, že druhá smluvní strana přijme i další závazky, které svou povahou či dle obchodních zvyklostí nesouvisí s předmětem této smlouvy, nebo

e)       dočasné zneužívání ekonomické síly s cílem vyloučit soutěž.

[77] § 9 odst. 1 zákona o hospodářské soutěži: Koncentrace pro účely tohoto zákona je proces ekonomického spojování podnikatelů, kterým je

a)       sloučení nebo splynutí dvou či více samostatných podnikatelů, nebo

b)       získání přímé nebo nepřímé kontroly jedním podnikatelem či více podnikately nad podnikem nebo částí podniku jiného podnikatele či podnikatelů.

[78] Tato definice se vykrystalizovala v následujících rozhodnutích Evropského soudního dvora: „United Brands“, Zb. 1978, s. 207/286; Rs. 85/76 „Hoffman – La Roche“/Vitamine, Zb. 1979, s. 461/520; Rs. 31/80, „L´oreal“, Zb. 1980, s. 3775/3793 Rs. 322/81, NBI Michelin, Zb. 1983, s. 3461/3503, Rs. 30/87. Citované podľa KALESNÁ, K., Dominantné postavenie ako kritérium posudzovania koncentrácií. Právny obzor, 87, 2004, č. 1 s. 45.

[79] ONDREJOVÁ, D. Regulační a deregulační aspekty kontroly koncentrací – contradictio in adjecto? In BEJČEK, J. (ed.). Regulace, deregulace, autoregulace – sborník z příspěvků z V. konference Katedry obchodního práva Masarykovy univerzity pořádané dne 18. prosince 2006. Brno: Masarykova univerzita, 2007, s. 111.

[80] Článek 101 Smlouvy o fungování EU, (bývalý článek 81 ZES).

[81] Smlouva o fungování EU exemplifikativně uvádí formy zneužívání dominantního postavení:

a)      Přímé nebo nepřímé vynucování nepřiměřených nákupních či prodejních cen nebo jiných obchodních podmínek.

b)     Omezování výroby, odbytu nebo technického rozvoje na úkor spotřebitelů.

c)      Uplatňování nerovných podmínek vůči obchodním partnerům při stejných plněních, což je v hospodářské soutěži znevýhodňuje.

d)     Podmiňování uzavření smluv přijetím dodatečných závazků, které svou povahou nebo dle obchodních zvyklostí nesouvisí s předmětem těchto smluv.

[82]Kapitola byla přeložena ze slovenského originálu Hospodárska politika a právo.

[83] VINCÚR, P. a kol. Hospodárska politika. Bratislava: SPRINT, vydavateľská, filmová reklamná agentúra, 2001, s. 15.

[84] Tamtéž, s. 15.

[85] Tamtéž, s. 16.

[86] ENGLIŠ, K. Hospodářske soustavy. 2. vyd. Praha: Všehrd, 1990, s. 11 – v dobové češtině toto vymezení znělo takto: „Hospodářská soustava je pořádek, ve kterém pečuje národ o udržení a zlepšení svého života. K. Engliš rozlišuje hospodářské soustavy: individualizmus, kapitalismus, socialismus, kooperatíva, komunismus, solidarismus atd.

[87] MORAVČÍK, A.; STANEK, D. Hospodárska politika (vybrané kapitoly). Bratislava: Právnická fakulta, 1997, s. 18.

[88] Tamtéž, s. 20.

[89] Tamtéž, s. 20.

[90] VINCÚR, P. a kol. Hospodárska politika. Bratislava: SPRINT, vydavateľská, filmová reklamná agentúra, 2001, s. 17.

[91] Tamtéž, s. 20. Z časového hlediska se tato hospodářská politika uplatňovala v USA v období 1981–88 (za doby působení prezidenta R. Reagana a ve Velké Británii v letech v 1979–90 v období vlády M. Thatcherové).

[92] Další výstražná ponaučení jsou např.: Jestliže chcete získat finanční pomoc, riskujete, že s sebou stáhnete někoho většícho. Podrobněji viz Barry Ritholtz: Zánik domu Bear Stearns (výňatek uveřejněný in Hospodářské noviny, Magazín Víkend, –příloha, č. 38, 24. 9. 2010, s. 22–26.

[93] Viz výnos Ministerstva hospodářství Slovenské republiky ze 4. března 2009, kterým se mění a doplňuje výnos Ministerstva hospodářství Slovenské republiky č. 1/2005 o poskytovaní dotací v působnosti Ministerstva hospodářství Slovenské republiky ve znění pozdějších předpisů.

[94] ENGLIŠ, K. Hospodářske soustavy. 2. vyd. Praha: Všehrd, 1990, s. 65 an.

[95] Takové vymezení dílčích hospodářských politik se uvádí v učebnici VINCÚR, P. a kol. Hospodárska politika. Bratislava: SPRINT, vydavateľská, filmová reklamná agentúra, 2001, s. 123 an.

[96] Na označení tohoto principu se používá také výraz one in – one out.

[97] Obdobnou představu má také holandská vláda.

[98] Republiková unie zaměstnavatelů, Podnikatelská aliance Slovenska: Komplexný audit prekážok podnikania na Slovensku, máj 2006, s. 34 an.

[99] KOSIKOWSKI, C. Interwencjonizm w gospodarce wedlug prava Unii Europejskiej. In SUCHOŽA, J.; HUSÁR, J. (eds). Obchodné právo a jeho širšie kontexty . Košice: UPJŠ, 2010, s. 55.

[100] Tamtéž, s. 55 a 61.

[101] de LAUBADÉRE, A.; DELVOLVÉ, P. Droit public économique. Paris: Dalloz, 1986, s. 20.

[102] COLSON, J. P. Droit public économique. Paris: L. G. D. J., 1995, s. 8.

[103] de LAUBADÉRE, A.; DELVOLVÉ, P. Droit public économique. Paris: Dalloz, 1986, s. 8.

[104] Tamtéž, s. 9.

[105] Tamtéž, s. 9.

[106] MAMOJKA, M.; KUBÍČEK, P. Hospodárske právo. Bratislava: Vydavateľské oddelenie Právnickej fakulty Univerzity Komenského, 2000, s. 29.

[107] KOSIKOWSKI, C. Polskie publiczne prawo gospodarcze. Warszawa: Wydawnictwa Prawnicze PWN, 1999, s. 20.

[108] de LAUBADÉRE, A.; DELVOLVÉ, P. Droit public économique. Paris: Dalloz, 1986, s. 21.

[109] Kapitola byla přeložena ze slovenského originálu Štátna regulácia podnika podnikateľských subjektov ako nástroj riadenia ekonomiky.

[110]Blíže viz www.euroekonom.sk/ekonomika/narodne–hospodarstvo/anglo–americky–smer–anglosasky–model–tvorby–a–aplikacie–hp/.

[111] Viz též MAMOJKA, M. Zamyslenie sa nad úlohou dobrých mravov v občianskom práve, princípom poctivého obchodného styku a niektorými ďalšími generálnymi zásadami v obchodnoprávnych vzťahoch. Etika ako podmienka efektivity práva. Banská Bystrica: Právnická fakulta Univerzity M. Bela, 2005, s. 133–142.

[112] MAMOJKA, M. a kol. Hospodárske právo. Edícia učebné texty VŠS. 2009, s. 104. Podle názoru pana profesora „registrácia podnikateľských a iných subjektov je tradične zaraďovaná medzi štandardné prostriedky, ktorými štát, okrem iného, ovplyvňuje aj hospodársku činnosť. Ďalšie dôvody, okrem principiálnej informovanosti štátu, možno špecifikovať nasledovne:

1. Nutnosť kontroly štátu, zameranej na vyselektovanie takých subjektov, ktoré nemajú tendenciu podnikať v súlade s právom, prípadne ak aj v súlade s ním, tak nie konformne s globálnymi záujmami štátu, na území ktorého pôsobia,

2. Čo najúplnejšia evidencia je potrebná aj za účelom realizácie finančnej, rozpočtovej a daňovej politiky štátu, pretože všetky, resp. minimálne podnikateľské subjekty, sú aj daňovníkmi a poplatníkmi,

3. Obsahová stránka evidencie, a to aj vo väzbe na celkovú serióznosť registrovaných subjektov, má priamu súvislosť aj s ochranou spotrebiteľov, veriteľov, klientov ako aj ďalších subjektov konajúcich v dobrej viere.“

[113] Zákon č. 99/1963 Zb. Občanský soudní řád ve znění pozdějších předpisů (Občianský súdny poriadok – OSP).

[114] Vyhláška Ministerstva spravedlnosti Slovenské republiky č. 25/2004 Z. z.

[115] Např. spolu s návrhem nebyl zaplacený soudní poplatek, navrhovatel nedoložil listinu, jejíž přiložení se vyžaduje a kterou již disponuje, navrhovatel udělal v návrhu na zápis zřejmou psanou chybu, jako např. překlep v rodném čísle, a z tohoto důvodu mu byl zápis odmítnut.

[116] Zákon č. 136/2010 Z. z. o službách na vnitřním trhu a o změně a doplnění některých zákonů.

[117] JKM tedy nemůže svévolně vykonávat změny v návrhu na zápis, resp. doplnění, rovněž nedisponuje žádnými přezkoumávacími pravomocemi ve vztahu k návrhu na zápis, může však navrhovateli poskytnout informace o postupech vyřízení náležitostí spojených s možností získání oprávnění na podnikání a přístupu k poskytování služeb. Za obsah návrhu na zápis je tedy výlučně odpovědný navrhovatel, který v případě odmítnutí vykonání zápisu nese z toho plynoucí důsledky. Odmítnutí vykonání zápisu je už doručované navrhovateli a jen ten osobně má právo podat v 15denní lhůtě námitky na příslušný soud.

[118] Zákon č. 455/1991 Zb. o živnostenském podnikání (živnostenský zákon) ve znění pozdějších předpisů.

[119] Zákon č. 136/2010 Z. z. o službách na vnitřním trhu a o změně a doplnění některých zákonů, kterým se významným způsobem novelizoval Žz.

[120] Za takové se považovaly ty, které svými důsledky mohly při výkoně činnosti ve větší míře ohrozit veřejný zájem, jímž je třeba rozumět zejména zájem na ochraně života, zdraví, bezpečnosti, majetku nebo jiného chráněného zájmu dotknutého občana, zejména v postavení spotřebitele.

[121] Viz také www.portal.gov.sk.

[122] FOLTÍNOVÁ, A. a kol. Slobodné povolania. Národná agentúra pre rozvoj malého a stredného podnikania, 2000, s. 25.

[123] Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 450/2008 ze dne 23. dubna 2008, kterým se vydává tzv. Modernizovaný Celní kodex Společenství.

[124] Nařízení Rady (ES) č. 260/2009 ze dne 26. února 2009, o společných pravidlech dovozu (kodifikované znění)

[125] Nařízení Komise (EHS) č. 2454/1993 ze dne 2. července 1993, kterým se provádí nařízení Rady (EHS) č. 2913/93, kterým se vydává celní kodex Společenství, ve znění pozdějších předpisů

[126] Zákon č. 185/2004 Sb. ze dne 1. dubna 2004, o Celní správě České republiky, od 1. 1. 2013 zákon č. 17/2012 Sb. ze dne 8. prosince 2011 o Celní správě České republiky.

[127] Nařízení Rady (EHS) č. 2913/1992 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství, ve znění pozdějších předpisů

[128] Zákon č. 13/1993 Sb. ze dne 12. prosince 1992, celní zákon, ve znění pozdějších předpisů.

[129] Například Rozhodnutí Evropského soudního dvora, právní věc 152/84Marschall, SbSD 1986, s. 723.

[130] Směrnici OECD lze nalézt na internetových stránkách české daňové správy www.danovaspravacr.cz.

[131] Dne 22. července 2010 bylo Doporučení Rady ke stanovení převodních cen mezi sdruženými podniky [C(95)126/FINAL] upraveno, berouce v úvahu přiloženou revizi Kapitol I–III a doplnění nové Kapitoly IX Směrnice OECD o převodních cenách pro nadnárodní podniky a daňové správy.

[132] Viz vyhláška č. 15/1988 Sb. ministra zahraničních věcí ze dne 4. září 1987, o Vídeňské úmluvě o smluvním právu.

[133] Viz § 37 zákona č. 586/1992 Sb., o daních z příjmů, ve znění pozdějších předpisů a § 5 zákona č. 280/2009 Sb., daňový řád, ve znění pozdějších předpisů.

[134] Pokyn D – 332 Sdělení Ministerstva financí k uplatňování mezinárodních standardů při zdaňování transakcí mezi sdruženými podniky – převodní ceny.

Pokyn D – 333 Sdělení Ministerstva financí k závaznému posouzení způsobu, jakým byla vytvořena cena sjednávaná mezi spojenými osobami.

[135] Metodické doporučení č.j.: 39/86 841/2009–393 ke stanovení postupu územních finančních orgánů při vydávání rozhodnutí o závazném posouzení způsobu, jakým byla vytvořena cena sjednaná mezi spojenými osobami, Metodické doporučení č.j.: 39/86 834/2009–393 k uplatňování mezinárodních standardů při zdaňování transakcí mezi sdruženými podniky (převodní ceny).

[136] Viz článek 143 Nařízení Komise (EHS) č. 2454/1993 ze dne 2. července 1993, kterým se provádí nařízení Rady (EHS) č. 2913/93, kterým se vydává celní kodex Společenství, ve znění pozdějších předpisů.

[137] Směrnice OECD o převodních cenách pro nadnárodní podniky a daňové správy, kapitoly II. a III.

[138] Ekonom, č. 7, 17. – 23. 2. 2011, převzato z The Economist.

[139] ZÁRUBA, I. Mladá fronta E15, 15. 2. 2011, č. 817, s. 10, článek Berlín odmítá navýšení ve fondu stability, odstavec Daňová jednota.

[140] Například nařízení vlády č. 411/2001 Sb. ze dne 20. 11. 2001, o jednotkových cenách vybraných textilních, oděvních a obuvnických výrobků a výrobků kožené galanterie.

[141] Nařízení Rady (ES) č. 427/2003 ze dne 03. 03. 2003, o přechodném ochranném mechanismu pro určité výrobky pocházející z ČLR, podle kterého mohou být přijímána ochranná opatření specificky v souladu s Protokolem o přistoupení Číny do WTO.

[142] Viz Kompendium textů celního hodnocení Výboru pro celní kodex, TAXUD/800/2002, Brusel 10. 10. 2005, s. 115.

[143] Viz Sbírka zákonů č. 9/1997, Smlouva o spolupráci v celních otázkách ze dne 18. 2. 1993.

[144] Case C–208/00 Überseering B.V v Nordic Construction Baumanagement GmbH [NCC], [2002] ECR, I–9919.

[145] Case C–210/06 Cartesio Oktató Szoláltató bt [2008] ECR I–00000, nyr.

[146] Case C– 378/10 VALE Epítésí Kft [2012] 3 C.M.L.R. 41

[147] Nařízení Rady č. 2137/85 z 25. července 1985 o Európskom hospodárskom záujmovom združení (EHZZ), Úř. věstník L199/1 z 31. července 1985

[148] Nařízení Rady č. 2157/2001 z 8. října 2001 o statutu evropské společnosti (SE), Úř.věstník L294 z 10. listopadu 2001, s. 1–21, CELEX Nr. 32001R2157 a Směrnice Rady č. 2001/86 z 8. října 2001, kterou se doplňuje statut SE s ohledem na zapojení zaměstnanců, Úř. věstník L294 z 10. listopadu 2001, s. 22–32, CELEX Nr. 32001L0086 spolu se slovenskou vykonávací úpravou zákon č. 562/2004 Zz o evropské společnosti.

[149] Nařízení Rady č. 1435/2003 z 22. července 2003 o statutu evropské družstevní společnosti (SCE), Úř. věstník L207 z 18. srpna 2003, CELEX Nr. 32003R1435 a Směrnice Rady 2003/72ES z 22. července 2003, kterou se doplňuje státu SCE s ohledem na zapojení zaměstnanců, Úř. věstník L207 z 18. srpna 2003, s. 25–36, CELEX Nr. 32003L0072 spolu se slovenskou vykonávací úpravou zákon č. 91/2007 Zz o evropském družstvu.

[150] Např. zákon č. 562/2004 Z. z. o evropské společnosti § 8 s odkazem na čl. 8 odst. 1 nařízení Rady (ES) č. 2157/2001.

[151] The Advisory Group on Corporate Governance and Company Law, Minutes of the 6th meeting of 8 March 2007, d.d. 4 April 2007, p. 4, http://ec.europa.eu/internal_market/company/advisory/index_en.htm.

[152] According to the information gathered from the Commission's Company Law Expert Group 7 SEs have transferred their registered offices to another Member State and 2 are planning to do so in the near future.

[153] Desátá směrnice (o přeshraničním sloučení nebo splynutí kapitálových společností) č. 2005/56/ES.

[154] European Commission, Proposal for a Council Regulation on the Statute of a European private company, COM(2008) 396/3http://ec.europa.eu/internal_market/company/docs/epc/proposal_en.pdf.

[155] António Frada de Sousa, Company’s Cross–border Transfer of Seat in the EU after Cartesio, Jean Monnet Working Paper 7/2009, 66–67. 67.

[156]The results of the public consultation and the summary report can be found at: http://ec.europa.eu/internal_market/company/consultation/index_en.htm.

[157] Impact assess, p 7.

[158] Ibid.

[159] VOSSESTEIN, G–J. Modernization of European Company Law and Corporate Governance (2010), p. 99.

[160] Ibid, p 100.

[161] VOSSESTEIN, G–J. Transfer of the registered office: The European Commission’s decision not to submit a proposal for a Directive, p. 59 f. Also see Speech by Silja Maul at the 5th European Company Law and Corporate Governance Conference in Berlin on 27–28 June 2007).

[162] Výstup z veřejné konzultace můžete nalézt na: http://ec.europa.eu/internal_market/consultations/2013/seat–transfer/index_en.htm (sekce „Results of Consultations“).

[163] Č. 2008/2196 (INI) ve slovenštině na: http://www.europarl.europa.eu/sides/getDoc.do?pubRef=–//EP//TEXT+TA+P6–TA–2009–0086+0+DOC+XML+V0//SK; Jak se ve zprávě zdůrazňuje, výhodou takové úpravy je, že společnosti budou moci svobodně přemístit své sídlo, přičemž si zachovají právní subjektivitu a veškerý svůj majetek, závazky a smluvní vztahy zůstanou nedotčeny. Mimo jiné přeshraniční přemístění sídla nezpůsobí likvidaci společnosti ani jakékoli přerušení nebo ztrátu její právní subjektivity. Navíc se tak neobejdou právní, sociální a fiskální požadavky.

[164] DEDIČ, J.; ČECH, P. Evropské právo společností včetně úplného znění předpisů komunitárního práva. Praha: Bova Polygon, 2004, s. 37.

[165] OVEČKOVÁ, O. a kol. Obchodný zákonník: Komentár. 1. Bratislava: Iura edition, 2008, s. 28–30, 87.

[166] Vzhledem k uznávání inkorporační teorie jde o registrované sídlo. Přijímající stát v zásadě nemůže bránit přemístění skutečného sídla v rámci EU (viz 3. kapitola o judikatuře ESD).

[167] § 26 odst. 1 ObZ, Mezinárodní smlouva tohoto typu nebyla uzavřená, a proto se tato část ustanovení považuje za neodpovídající reálnému stavu.

[168] Článek 41španělského OZ: moment vzniku se tu odvíjí od zákona, na základě kterého právnická osoba vznikla, nebo podle kterého byla uznaná, či od statutu společnosti nebo společenské smlouvy a pravidel založení.

[169] Real Decreto de 24 julio 1889, Código Civil de Espaňa.

[170] PAZ–ARES: La sociedad mercantil: atributos y límites de la personalidad jurídica. s. 543.

[171] ALBADALEJO GARCÍA, M. Comentario al artículo 40 y 41 de Código civil. s. 492–493.

[172] Podle španělského práva se pojem státní příslušnosti váže i k právnickým osobám a nejen k fyzickým jako ve slovenském právu. Článek 9 odst. 11 CC.

[173] Článek 28 odst. 1 CC, článek 5 LSA, článek 6 LRL.

[174] Francisco J. Garcimartín Alférez. Derecho de sociedades y conflicto de leyes. Una aproximacion contractual. 2006, s. 288. Autor však poukazuje na fakt, že ne všichni akademici souhlasí s takovou teorií, i přesto, že on sám se k ní přiklání.

[175] CALVO CARAVACA, A. L. Las sociedades de capital en el tráfico jurídico international. Madrid, RGD, 1988, s. 3679. Komentář k článku 9 odst. 11 CC.

[176] Článek 41 CC.

[177] Objektivně ve smyslu, že se její celá činnost vykonává nebo týká Španělska.

[178] Real Decreto Legislativo 1564/1989, de 22 de diciembre, por el que se aprueba el texto refundido de la Ley de Sociedades Anónimas

[179] Ley 2/1995, de 23 de marzo, de Sociedades de Responsabilidad Limitada.

[180] V současnosti v rámci EU nahrazené Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES), č. 593/2008 ze 17. července 2008, č. 593/2008 o rozhodnémm právu pro smluvní závazky.

[181] Francisco J. Garciamartín Alférez. Derecho de sociedades y conflicto de leyes. Una aproximacion contractual. Madrid, Edersa, 2006, s. 304.

[182] SR takovouto formu společnosti nemá. Jde o společnost, která nesplnila formálně náležitosti vzniku společnosti, když z určitých důvodů nedošlo k zápisu společnosti do obchodního rejstříku. „Sociedad irregular“ existuje jako platná a účinná smlouva mezi společníky.

[183] http://www.iuriscivilis.com/2009/02/las–sociedades–irregulares.html.

[184] Ley 3/2009 de 3 de abril, de Modificaciones Estructurales de las Sociedades Mercantiles.

[185] Směrnice Rady o přeshraničním sloučení nebo splynutí kapitálových společností z 26. 10. 2005, č. 2005/56/ES, Úř. Věstník L 310, 25. 11. 2005, s. 1–9, CELEX Nr. 32005L0056, směrnice č. 2007/63/ES z 13. 11. 2007, kterou se mění a doplňuje směrnice Rady 78/855/EHS a 82/891/EHS, pokud jde o požadavek týkající se zprávy nezávislého znalce v souvislosti se sloučením, splynutím nebo rozdělením akciových společností, Úř. Věstník L 300, 17. 11. 2007, s. 47–48, CELEX Nr. 32007L0063, směrnice č. 2006/68/ES z 6. 9. 2006, kterou se mění a doplňuje směrnice Rady 77/91/EHS, pokud jde o zakládání akciových společností, udržování a změnu jejich základního jmění. Úř. Věstník L 264, 25. 9. 2006, s. 32–36, CELEX Nr. 32006L0068.

[186] Código de Comercio de 1885 con modificaciones.

[187] Ley 19/2005 sobre la sociedad anónima europea domiciliada en Espaňa.

[188] Články 95 až 98 LME.

[189] Tento text byl zpracován v rámci programu „PRVOUK – P06 Veřejné právo v kontextu europeizace a globalizace“ realizovaného v roce 2013 na Právnické fakultě Univerzity Karlovy v Praze.

[190] GERLOCH A. Právnický slovník. 3. vyd. Praha: C.H.BECK , , 2009, s. 793.

[191] Ottův slovník naučný, sdružení pro Ottův slovník naučný. ARGO/Paseka 2002, s. 76.

[192] Zákon č. 212/1992 Sb., o soustavě daní, ve znění zákona č. 302/1993 Sb., (dále jen „zákon o soustavě daní“).

[193] HAVRÁNEK, J. a kol. Právní teorie. Brno: Iuridica Brunensia, 1995, s. 239.

[194] Viz. KARFÍKOVÁ, M. Postavení daňového práva v systému práva. In Teoretické otázky finančního práva. AUC IURIDICA 3–4/2003, Univerzita Karlova v Praze, Praha, 2004, s. 97 an.

[195] Viz BABČÁK, V. Daně a daňové právo na Slovensku I. Košice: Aprilla, 2008, s. 42 an.

[196] Usnesení předsednictva České národní rady č. 2/1993 Sb., o vyhlášení Listiny základních práv a svobod jako součásti ústavního pořádku České republiky, ve znění ústavního zákona č. 162/1993 Sb.,(dále jen „Listina“), čl. 11, odst. 5.

[197] Rozsudek Nejvyššího soudu 33 Cdo 132/199.

[198] Zákon č. 513/1991 Sb., obchodní zákoník, ve znění pozdějších předpisů, (dále jen „obchodní zákoník“).

[199] Nález č. 145 publikovaný ve Sb.n.u. ÚS, svazek 31.

[200] Viz např. rozsudek ve věci Västerberga Taxi Aktienbolag and Vulic proti Švédsku, stížnost č.36985/97.

[201] Nález č. 113, publikovaný ve Sb. n. u. ÚS, svazek 37.

[202] ČVRČEK, F. Základní kvantitativní parametry českého právního řádu. Právník, č. 4, 2006, s. 442–443.

[203] Viz KARFÍKOVÁ, M.; KARFÍK, Z. Některé aktuální problémy veřejných financí. In BOHÁČ, R. (ed.). Aktuální otázky financí a finančního práva z hlediska fiskální a monetární podpory hospodářského růstu v zemích střední a východní Evropy po roce 2010. Soubor statí z IX. mezinárodní vědecké konference. Leges: Praha, 2010, s. 281 an.

[204] BAKEŠ, M.; KARFÍKOVÁ, M.; KOTÁB, P.; MARKOVÁ, H. a kol. Finanční právo. 6. vyd. Praha: C.H.Beck, 2012, s. 44–47.

[205] Zákon č. 586/1992 Sb., o daních z příjmů, ve znění pozdějších předpisů.

[206] Zákon č. 563/1991 Sb., o účetnictví, ve znění pozdějších předpisů.

[207] Ustanovení § 4 zákona č. 2/1969 Sb., o zřízení ministerstev a jiných ústředních orgánů státní správy České republiky, ve znění pozdějších předpisů.

[208] Kapitola byla přeložena ze slovenského originálu Majetok štátu vo vlastníctve a v správe.

[209] SUCHOŽA, J. Hospodárske zmluvy. Právny obzor, Bratislava 1985, s. 33.

[210] Kapitola byla přeložena ze slovenského originálu Právo podnikať a modifikácie v úprave živnostenského zákona (vybrané problémy).

[211] PL. ÚS 7/96. Nález z 27. února 1997. Sbírka nálezů Ústavního soudu Slovenské republiky 1997, s. 49.

[212] II. ÚS 70/97. Nález z 16. června 1998. Sbírka nálezů a usnesení Ústavního soudu Slovenské republiky. 1998, s. 238.

[213] Blíže viz http://www.minv.sk/?zivnostenske–podnikanie.

[214] K příběhu negociačních procesů a kontraktačního rizika v rámci uzavírání smluv viz též dílo MAJDIŠ, M. K vadám diela pri zmluve o dielo. Justičná revue. Ročník 62, č. 10/2010, s. 1099–1107.

[215] PLÍVA, S. Obchodní závazkové vztahy. 1. vyd. Praha: ASPI, 2006, s. 49.

[216] Ve Slovenské republice byl rovněž vydán nový zákon o verejnom obstarávaní, a to pod č. 25/2006 Z.z. – Viz MORAVČÍKOVÁ, A. Nový zákon o verejnom obstarávaní č. 25/2006 Z.z. InMORAVČÍKOVÁ, A. Zodpovednosť a riziko pri vedení firmy. Verlag Dashofer Bratislava 2005. K zadávání veřejných zakázek v SR viz též HUSÁR, J. Právna regulácia ingerencie verejnej moci do podnikania. Košice: EQUILIBRIA, 2007, s. 198–207.

SUCHOŽA, J.; HUSÁR, J. Obchodne právo. Bratislava: Iura Edition, 2009, s. 696–697.

[217] Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/18/ES ze dne 31. března 2004 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na stavební práce, dodávky a služby. Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2005/75/ES ze dne 16. listopadu 2005, kterou se opravuje směrnice 2004/18/ES o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na stavební práce, dodávky a služby.

[218] Soutěž o návrh má v zákonu č. 137/2006 Sb. zvláštní úpravu.

[219] Viz zákon č. 219/2000 Sb., o majetku České republiky a jejím vystupování v právních vztazích, ve znění pozdějších předpisů.

[220] HAYEK F. A. Právo, zákonodárství a svoboda. Praha: Academia 1991, s. 67.

[221] NĚMEC, M. Organizovaný zločin. Praha, 1995, s.106–107.

[222] Využito viz Kolektiv autorů. Korupce a protikorupční politika ve veřejné správě. Skripta ke stejnojmennému vzdělávacímu programu Transparency International – Česká republika, 2005.

[223] Z důvodu určité časové odstupnosti jsem právě využil případy z roku 2006, jejíž informace jsou veřejně dostupné. Jistě je řada i současných případů, které jsou dokonce stále v řízení (např. korupce v souvislosti s veřejnými zakázkami v tzv. kauze bývalého středočeského hejtmana a poslance Davida Ratha nebo diskutovaná tzv. politická korupce v souvislosti s obsazením pozic tří bývalých poslanců za Občanskou demokratickou stranu v některých státních firmách).

[224] Vycházel jsem z dostupných zdrojů, kdy již často byla uvedená věc právně vyřízena, tedy bylo skončeno řízení. V řadě případů (i přes velký počáteční mediální ohlas v daných věcech) byla věc ukončena bez uznání viníka.

[225] Dokonce např. vláda premiéra Petra Nečase měla boj proti korupci v rámci svého základního úkolu: „i vláda boje proti korupci“.

[226] Vycházeno zejména z aktivit po roce 2010.

[227] Blíže CHMELÍK, J.; TOMICA, Z. Korupce a úplatkářství. Praha: Linde, 2011.

[228] BAUM, H. P. Handwerk. A. Westlicher Bereich. I. Städtisches Handwerk. In Lexikon des Mittelalters IV. München: Deutscher Taschenbuch Verlag 2003, sl. 1913–1913; SCHULZ, Knut. Zunft, – wesen, –recht. A. Westen. I. Allgemein und Deutscher Bereich. In Lexikon des Mittelalters IX.München: Deutscher Taschenbuch Verlag 2003, sl. 686–691; KLUGE, Arnd. Die Zünfte. Stuttgart: Franz Steiner Verlag 2007; SCHULZ, Knut.Handwerk, Zünfte und Gewerbe. Mittelalter und Renaissace. Darmstadt: Wissenschaftliche Buchgesellschaft 2010. Pro české prostředí WINTER, Zikmund. Cech. In Ottův slovník naučný V. díl. C–Če. Praha: Argo 1997, s. 260–262; WINTER, Zikmund. Cechovní zřízení. In tamtéž, s. 262–263;HOFFMANN, František. Řemeslník a kupec. In Člověk českého středověku. Ed. NODL, Martin; ŠMAHEL, František. Praha: Argo 2002, s. 373; HLAVÁČEK, Ivan. Zunft, – wesen, –recht. A. Westen. IX. Ostmitteleuropa. 3. Böhmische Länder. In Lexikon des Mittelalters IX, sl. 705–706;JANÁK, Jan; HLEDÍKOVÁ, Zdeňka; J. DOBEŠ, Jan. Dějiny správy v českých zemích od počátků státu po současnost. Praha: NLN 2005, s. 209;HOFFMANN, František. Středověké město v Čechách a na Moravě. Praha: NLN 2009, s. 245–249. K náboženské otázce u řemeslnických bratrstev viz např. PÁTKOVÁ, Hana. Ke kultovní činnosti řemeslnických sdružení ve 14. a 15. století. Brno v minulosti a dnes, 1994, roč. 12, s. 169–174; PÁTKOVÁ, Hana. Bratrstvie ke cti Božie. Poznámky ke kultovní činnosti bratrstev a cechů ve středověkých Čechách. Praha: Koniasch Latin Press 2000.

[229] Die Egerer Zunftordnungen. Ein Beitrag zur Geschichte des Zunftwesens. Ed. SIEGL, Karl. Prag 1909, s. 3–4; KORB, František. Chebská řemesla za starých dob. In Chebsko. Sborník k 85. výročí založení Chebského muzea (1874–1959). Cheb: Krajské nakladatelství 1959, s. 60.

[230] Tato titulatura byla použita s drobnými odchylkami i v listinách z 26. srpna 1350 a 20. dubna 1354. Codex juris municipalis regni Bohemiae Tomus II. Privilegia královských měst venkovských v království českém z let 1225 až 1419. Ed. ČELAKOVSKÝ, Jaromír. Praha: Fr. publicae 1928, s. 199–200, č. 150, s. 221–222, č. 170, s. 418–420, č. 341.

[231] HOFFMANN, František. Řemeslník a kupec…, s. 373.

[232] Jak uvádějí například KORB, František. Chebská řemesla…, s. 60; CHMELÍKOVÁ, Jitka. Osudy chebských Židů. Chebští Židé od 2. poloviny 19. století do současnosti. Cheb: Chebské muzeum 2001, s. 9.

[233] Státní okresní archiv (dále SOkA) Cheb, fond 1, listina č. inv. 61; CIM II, s. 452–453, č. 308.

[234] SOkA Cheb, fond 1, listina č. inv. 62; CIM II, s. 453–454, č. 309.

[235] SOkA Cheb, fond 1, listiny č. inv. 72, 74; CIM II, s. 510–511, č. 348, s. 513–514, č. 351.

[236] CIM II, s. 473–474, č. 325, s. 474–475, č. 326.

[237] Viz například MEZNÍK, Jaroslav. Karel IV., patriciát a cechy. Československý časopis historický, 1965, roč. 13, s. 203–207.

[238] Viz URFUS, Valentin. Cechovní politika Karla IV. In Mezinárodní vědecká konference Doba Karla IV. v dějinách národů ČSSR. Materiály ze sekce dějin státu a práva, Praha: Univerzita Karlova 1981, s. 92–100. K Štěpánovým názorům The Quaestiunculae of Stephan of Roudnice. Ed. ZELENÝ, Rostislav. Appollinaris, 1965, roč. 38, s. 108–122, 236–283, 372–405; URFUS, Valentin. Štěpán z Roudnice a ekonomická etika předhusitských Čech. Jihočeský sborník historický, 1971, roč. 40, s. 181–189.

[239] MEZNÍK, Jaroslav. Karel IV.…, s. 214.

[240] K hospodářské problematice středověkých měst, včetně řemesel a obchodu, viz například HOFFMANN, František. Středověké město…, s. 220–266. Pro Cheb STURM, Heribert. Eger. Geschichte einer Reichstadt 1. Band. Geislingen/Steige 1960, s. 232–258.

[241] Tato skutečnost vedla k částečné proměně chebské měšťanské elity, představované radními rody, kdy rody ministeriálního a obchodnického původu postupně doplňují nejúspěšnější rody řemeslnické. Srovnej SOkA Cheb, fond 1, Městská rada v Chebu – spisy, karton 217, fascikl 287, složka A 810, Wahlbüchlein 1386; STURM, Heribert. Eger… 1, s. 160–161; KUBŮ, František. Správa chebského městského státu ve 14. a 15. století. Acta universitatis Carolinae – Philosophica et historica 1, Z pomocných věd historických X, 1992, s. 96.

[242] Posléze se slavnost konala každoročně o masopustním úterý. Kontinuálně je doložena do 30. let 19. století, znovu byla obnovena jako lidová slavnost v 80. letech téhož století, posléze se stala součástí Valdštejnských slavností. Die Egerer Zunftordnungen…, s. 6–7; SIEGL, Karl. Zur Geschichte des Fahnenschwingers der Egerer Fleischerzunft. Ein Gedenkblatt zur fünfhundertjährigen Jubelfeier einer alten Zunftgerechtigkeit. Mitteilungen des Vereines für Geschichte der Deutschen in Böhmen, 1912, roč. 51, s. 82, 103; ZWICKER, Alfred. Die Gewerbe Alt–Egers. Dresden 1941, s. 33–34; BITTL, Jan. Cechovní život ve starém Chebu. Sborník Chebského muzea, 1993, roč. 3, s. 19; KORB, František. Chebská řemesla…, s. 61–63.

[243] Die Egerer Zunftordnungen…, s. 8–9; KORB, František. Chebská řemesla…, s. 64–65; BITTL, Jan. Cechovní život…, s. 19; HALLA, Karel. Město Cheb ve středověku. In Umění gotiky na Chebsku. Gotické umění na území historického Chebska a sbírka gotického sochařství Galerie výtvarného umění v Chebu. Cheb: Galerie výtvarného umění v Chebu 2009, s. 33.

[244] K tomu naposledy PÁTROVÁ, Karin; VODĚRA, Kamil. Řemeslnické cechy v Brandýse nad Labem. Brandýs nad Labem – Stará Boleslav: Oblastní muzeum Praha – východ 2010, s. 6.

[245] Edici těchto řádů publikoval K. Siegl in Die Egerer Zunftordnungen…, s. 21–168. Stručný přehled viz BITTL, Jan. Cechovní život…, s. 27.

[246] Die Egerer Zunftordnungen…, s. 78–80, č. 22; OTTOVÁ, Michaela; HALLA, Karel; MUDRA, Aleš. Způsoby organizace a proměny sochařského řemesla v Chebu. In Umění gotiky…, s. 113.

[247] Die Egerer Zunftordnungen…, s. 11–17; KORB, František. Chebská řemesla…, s. 69–81; OTTOVÁ, Michaela – HALLA, Karel – MUDRA, Aleš. Způsoby organizace…, s. 114. Obecně k postavení učňů a tovaryšů srovnej například HOFFMANN, František. Řemeslník a kupec…, s. 372–373.

[248] Die Egerer Zunftordnungen…, s. 80–83, č. 23, s. 164–167, č. 47; OTTOVÁ, Michaela – HALLA, Karel – MUDRA, Aleš. Způsoby organizace…, s. 113.

[249] Die Egerer Zunftordnungen…, s. 18–19; KORB, František. Chebská řemesla…, s. 82–83; BITTL, Jan. Cechovní život…, s. 25.

[250] Například pekaři se mohli rozlišovat na pekaře chleba, caletníky a perníkáře a cukráře. Kováři pak dokonce až na podkováře, zámečníky, nožíře, výrobce pánví, pekáčů a konví, na kotláře, hřebíkáře, jehláře, špendlíkáře, platnéře (ale i přilbaře a výrobce kyrysů a brnění), mečíře, ostrožníky, klempíře, pasíře, zlatníky a stříbrníky. WINTER, Zikmund. Cech…, s. 261; Die Egerer Zunftordnungen…, s. 6; KORB, František. Chebská řemesla…, s. 61–62; BITTL, Jan. Cechovní život…, s. 19.

[251] V souvislosti s uměleckými řemesly malířů, řezbářů a sochařů OTTOVÁ, Michaela – HALLA, Karel – MUDRA, Aleš. Způsoby organizace…, s. 114–115; obecně WINTER, Zikmund. Cech…, s. 261.

[252] SOkA Cheb, fond 1, Městská rada v Chebu – spisy, karton 217, fascikl 287, složka A 810, Wahlbüchlein 1489; HALLA, Karel. Město Cheb…, s. 33–34.

[253] Na to upozornili například PÁTROVÁ, Karin; VODĚRA, Kamil. Řemeslnické cechy…, s. 6.

[254] K historii jednotlivých chebských cechů ZWICKER, Alfred. Die Gewerbe…, zvl. s. 78–183.

[255] Die Egerer Zunftordnungen…, s. 9; KORB, František. Chebská řemesla…, s. 65; BITTL, Jan. Cechovní život…, s. 20; HALLA, Karel. Město Cheb…, s. 33; OTTOVÁ, Michaela; HALLA, Karel; MUDRA, Aleš. Způsoby organizace…, s. 113.

[256] Dokládají to urfehde, které v této věci vystavili 10. dubna 1483 Peter, Paul a Peter mladší a 16. července Hans, Jobst a Sigel (Sigmund) Lochnerovi. Die Chroniken der Stadt Eger. Ed. GRADL, Heinrich. Praha: Verlag des Vereines für Geschichte der Deutschen in Böhmen 1884, s. 416.

[257] Die Egerer Zunftordnungen…, s. 9, 10–11; STURM, Heribert. Eger… 1, s. 161; KORB, František. Chebská řemesla…, s. 65, 68–69; BITTL, Jan. Cechovní život…, s. 20; KOLEKTIV. Cheb. Dějiny do roku 1945. Katalog výstavy. Amberg: Egerer Landtag 1994, s. 28–29. Analogicky pro české prostředí JANÁK, Jan; HLEDÍKOVÁ, Zdeňka; DOBEŠ, Jan. Dějiny správy…, s. 209.

[258] SOkA Cheb, fond 1, Městská rada v Chebu – spisy, karton 217, fascikl 287, složka A 810, Wahlbüchlein; Die Egerer Zunftordnungen…, s. 7–8; KORB, František. Chebská řemesla…, s. 64; STURM, Heribert. Eger… 1, s. 161; BITTL, Jan. Cechovní život…, s. 19; HALLA, Karel. Město Cheb…, s. 33–34.

[259] Řada cechovních předmětů, mj. truhlice, poháry, číše apod., je dochována a vystavena v expozici Muzea Cheb. K jejich symbolice obecně viz např. HRABÁNEK, Václav; JÁSEK, Jaroslav; PROCHÁZKOVÁ, Eva. Cechy. Katalog výstavy Cechovní památky. Roztoky u Prahy: Středočeské muzeum 1989; HRDLIČKA, Jakub; JÁSEK, Jaroslav; HRUBÝ, Vladimír. Pět století řemeslné výroby ve sbírce pečetidel a razítek Archivu hlavního města Prahy. Komentovaný katalog. Praha: Heraldická společnost v Praze 1999.

[260] Die Egerer Zunftordnungen…, s. 9; KORB, František. Chebská řemesla…, s. 65–68; BITTL, Jan. Cechovní život…, s. 20.

[261] HALLA, Karel. Město Cheb…, s. 33, pozn. 141.

[262] OTTOVÁ, Michaela; HALLA, Karel; MUDRA, Aleš. Způsoby organizace…, s. 113–114.

[263] Die Egerer Zunftordnungen…, s. 8. Obdobně i obecně v Čechách byly starší cechovní statuty kusé a teprve postupně se stávaly propracovanějšími. Viz např. PÁTROVÁ, Karin; VODĚRA, Kamil. Řemeslnické cechy…, s. 6–7.

[264] K postavení města v pojednávaném období KUBŮ, František. Chebský městský stát. Počátky a vrcholné období do počátku 16. století. České Budějovice: Veduta 2006, passim; KNOLL, Vilém. Hegemonie města Chebu. In Sborník příspěvků z konference Monseho olomoucké právnické dny 2007. 2. Ed. MALACKA, Michal, Olomouc: Univerzita Palackého 2008, s. 583–591. Širší dopad v rámci země dokládá například radikální vystoupení chebské administrativy proti porušování práv krejčovského cechu ve Skalné v roce 1539. Viz KAREL Tomáš; KNOLL, Vilém. Stavební a historický vývoj hradu Wildstein ve Skalné a jeho srovnání s vybranými hrady chebských ministeriálů. In Castellologica bohemica 9, Praha: Archeologický ústav Akademie věd ČR; Společnost přátel starožitností 2004, s. 35

[265] Cechy od 16. století postupně upadaly a posléze se stávaly díky svému monopolnímu postavení brzdou hospodářského rozvoje. Od 18. století se postupně prosazovala živnostenská svoboda, uzákoněná živnostenským řádem č. 227/1859 ř. z. Alespoň částečná regulace minimálně některých řemesel však zůstala zachována z řady důvodů do dnes. K dalšímu vývoji cechů na našem území srovnej kromě již citovaných publikací například URFUS, Valentin. K cechovní politice v Čechách na přelomu 17. a 18. století a k jejím ideovým zdrojům. Právněhistorické studie, 1960, roč. 6, s. 39–65; KOUCKÝ, Karel. Pojetí generálních cechovních nařízení z 1. poloviny 18. století v cechovním prostředí na Sedlčansku. Podbrdsko, 2003, roč. 10, s. 62–83.

[266] Kapitola byla přeložena ze slovenského originálu Vybrané otázky zodpovednosti členov štatutárnych orgánov kapitálových spoločností za škodu spôsobenú spoločnosti výkonom funkcie.

[267] § 194 odst. 5 Obchodního zákoníku.

[268] Např. v § 533 odst. 1 Obchodního zákoníku v souvislosti se zbavením se zodpovědnosti skladovatele za škodu, v §578 odst. 1 Obchodního zákoníku upravující jednání komisionáře při zařazování záležitosti.

[269] HUSÁR, J. Zodpovednosť členov štatutárnych orgánov kapitálových obchodných spoločností a ochrana záujmov ich spoločníkov (akcionárov) a veriteľov. In Vybrané otázky zodpovednosti za škodu spôsobenú nesprávnym profesijným postupom. Košice: Univerzita Pavla Jozefa Šafárika v Košiciach, 2010, s. 108.

[270] PATAKYOVÁ, M. In KUBÍČEK, P.; MAMOJKA, M.; PATAKYOVÁ, M. Obchodné právo. Bratislava: Univerzita Komenského v Bratislavě, Právnická fakulta, Vydavatelské oddělení, 2008, s. 167.

[271] S pojmem péče řádného hospodáře počítá i osnova zákona o obchodných korporacích, blíže viz ELIÁŠ, K.; HAVEL, B. Osnova Občanského zákoníku. Osnova zákona o obchodních korporacích. Plzeň: Aleš Čeněk, 2009, s. 167.

[272] HAVEL, B. In ELIÁŠ, K a kol. Obchodní zákoník: praktické poznámkové vydání s výběrem z judikatury od roku 1990. 5. vyd. Podle stavu k 1. 11. 2006. Praha: Linde, 2006, s. 437.

[273] ELIÁŠ, K. a kol. Kurs obchodního práva Právnické osoby jako podnikatelé. 3. vyd. Praha: C.H.Beck, 2001, s. 298.

[274] Blíže viz též ŠKRINÁR, A. K niektorým problémom právnej úpravy zodpovednosti štatutárnych orgánov za škodu spôsobenú spoločnosti výkonom funkcie podľa Obchodného zákonníka. Bulletin slovenskej advokácie, 2008, roč. XIV, č. 11, s. 16.

[275] Blíže viz též HUSÁR, J. Zodpovednosť členov štatutárnych orgánov kapitálových obchodných spoločností a ochrana záujmov ich spoločníkov (akcionárov) a veriteľov. In Vybrané otázky zodpovednosti za škodu spôsobenú nesprávnym profesijným postupom. Košice: Univerzita Pavla Jozefa Šafárika v Košiciach, 2010, s. 116.

[276] Blíže viz Usnesení Nejvyššího soudu, sp. zn. 29 Cdo 1162/99.

[277] Blíže viz též ŠKRINÁR, A. Úvahy nad právnou úpravou zodpovednosti štatutárnych orgánov za škodu spôsobenú spoločnosti výkonom funkcie podľa Obchodného zákonníka. In Obchodné spoločnosti: aktuálne otázky a problémy. Plzeň: Aleš Čeněk, 2008, s. 126.

[278] Kapitola byla přeložena ze slovenského originálu Uplatňovanie nárokov veriteľov voči členom štatutárneho orgánu.

[279] PATAKYOVÁ, M. a kol. Obchodný zákonník. Komentár. 3. vyd. Praha: C.H.Beck, 2010, s. 416.

[280] Srovnej § 135a odst. 1 první věta (obdobně § 194 odst. 5 Obchodního zákoníku), které na rozdíl od § 135a odst. 3 (§ 194 odst. 7 ) první věta požadují, aby konání člena představenstva akciové společnosti a člena družstva v dobré víře bylo nejen v zájmu společnosti, ale aby bylo i v zájmu všech jejích společníků a akcionářů.

[281] Podle § 139 odst. 4 a podle § 200 odst. 3 Obchodního zákoníku se ustanovení § 135a a § 194 upravujících odpovědnost členů statutárních orgánů při výkonu své působnosti použijí přiměřeně i na členy dozorčí rady společnosti, obdobným zákonným odkazem na § 243a Obchodního zákoníku se posuzuje odpovědnost členů kontrolní komise družstva.

[282] Kolektiv autorů. Vybrané otázky zodpovednosti za škodu spôsobenú nesprávnym profesijným postupom. 1. vyd. EQUILIBRIA, 2010, s. 121.

[283] PATAKYOVÁ, M. a kol. Obchodný zákonník. Komentár. 3. vyd. Praha: C.H.Beck, 2010, s. 585.

[284] PATAKYOVÁ, M. a kol. Obchodný zákonník. Komentár. 3. vyd. Praha: C.H.Beck, 2010, s. 244.

[285] V části 4. Díl 5. Kapitola 2., s. 2. In PAULIČKOVÁ, A. a kol. Konateľ s.r.o. v praxi. Bratislava: Verlag Dashöfer, 2007.

[286] PATAKYOVÁ, M. a kol. Obchodný zákonník. Komentár. 3. vyd. Praha: C.H.Beck, 2010, s. 419.

[287] PAULIČKOVÁ, A. a kol. Konateľ s.r.o. v praxi. Bratislava: Verlag Dashöfer, 2007.

[288] Tamtéž.

[289] V souladu s ust. § 11 odst. 4 ZoKR v znění do účinnosti novely č. 348/ 2011 Z. z. bylo další podmínkou pro úspěšnost nároku věřitele na náhradu škody, kromě podmínek uvedených v této kapitole, také samotné skončení konkurzního řízení určeným způsobem. Skončení konkurzního řízení bylo významné z hlediska určení výšky škody, protože ZoKR předpokládal, že výška škody, která věřitelům vznikne, je suma jejich pohledávek, které zůstaly po zrušení konkurzu nebo zastavení konkurzního řízení pro nedostatek majetku neuspokojené, ledaže se prokáže jiná výška škody. Rozdíl oproti nároku věřitele na náhradu škody podle Obchodního zákoníku je i v plynutí promlčecí lhůty. Nárok na náhradu škody podle § 11 odst. 4 ZoKR v znení do účinnosti novely č. 348/ 2011 Z. z. se promlčel jeden rok od skončení konkurzního řízení určeným způsobem. Z uvedeného vyplývá, že nejjednodušší způsob, jak se vyhnout uvedené odpovědnosti ze strany statutárního orgánu vůči věřitelům společnosti, bylo vůbec nepodat návrh na prohlášení konkurzu, a to tehdy, když v čase vzniku povinnosti podat návrh na prohlášení konkurzu nemal věřitel právoplatné rozhodnutí soudu nebo jiného orgánu anebo uznání dluhu společnosti s ověřeným podpisem. Věřitel v případě iniciace sporu v čase, kdy už byl úpadek společnosti zřejmý, si jen zbytečně zvyšoval svou pohledávku o náklady řízení, přičemž její uspokojení bylo nereálné. Takovéto „vyhýbání se“ odpovědnosti statutárního orgánu bylo charakteristické zejména v případech „rychlých úpadků“ cestovních kanceláří.

[290] Dostupné na: http://www.nsoud.cz/JudikaturaNS_new/judikatura_prevedena2.nsf/WebSearch/2D6A2CED802EDDA4C12576C50058FF10?openDocument.

[291] Právní úprava v § 196 odst. 6 českého Obchodního zákoníku upravuje na rozdíl od slovenské právní úpravy, v případě odpovědnosti statutárního orgánu, institut ručení statutárního orgánu za závazky společnosti.

[292] PATAKYOVÁ, M. a kol. Obchodný zákonník. Komentár. 3. vyd. Praha: C.H.Beck, 2010, s. 726.

[293] ĎURICA, M. Konkurzné právo na Slovensku a v Európskej únii. 2. vyd. Žilina: Eurokódex, 2010, s. 247.

[294] ĎURICA, M. Konkurzné právo na Slovensku a v Európskej únii. 2. vyd. Žilina: Eurokódex, 2010, s. 247.

[295] RADA I. a kol. Jednatelé s.r.o. Představenstvo a.s. 2. vyd. Praha: Linde, 2004, s. 192.

[296] Vyplývá to z rozhodnutí NS ČR, např. ze dne 30. 7. 2008, sp. zn. 32 Cdo 683/2008, ze dne 22. 1. 2009, sp. zn. 23 Cdo 4194/2008, ze dne 20. 10. 2009, sp. zn. 29 Cdo 4824/2007.

[297] ŠTENGLOVÁ I. a kol. Obchodní zákoník. Komentár. 13. vyd. Praha: C.H.Beck, 2010, s. 276.

[298] KAVAN, P. Malé zamyšlení a několik výkladových poznámek k institutu oddlužení. Právní rozhledy, roč. 16, č. 12, 2008, s. 434–440.

[299] PACHL, L. Kdy a jak správně podat návrh na povolení oddlužení. Právní fórum, roč. 5, č. 5, 2008, s. 209–217.

[300] http://web.creditreform.cz/cs/resources/pdf/20110301_TZ_vyvoj_insolvenci_unor_201110290.pdf ze dne 21. 3. 2011.

[301] Poradna při finanční tísni, o.p.s., poskytuje neziskové poradenství pro dluhy, exekuce a osobní bankrot. Obecně prospěšná společnost poskytuje výhradně bezplatně návrhy na oddlužení – osobní bankrot a nezávislé poradenství v platební neschopnosti.

[302] HOLEŠÍNSKÝ, P.; STRNAD, M. Nové způsoby řešení úpadku dle insolvenčního zákona. Právní rozhledy, 2008, roč. 6, č. 1, s. 7–16.

[303] Dlužníkem je fyzická osoba, která není podnikatelem. Nebo celkový obrat dlužníka za poslední účetní období předcházející prohlášení konkursu nepřesahuje 2 000 000 Kč a dlužník nemá více než 50 věřitelů.

[304] MORAVEC, T. Novela insolvenčního zákona číslo 217/2009 Sbírky. Daně a finance: Odborný časopis pro daňové právo a praxi, roč. XVII, č. 10/2009, s. 5–11.

[305] Přednostními pohledávkami jsou:

a)       pohledávky výživného;

b)       pohledávky náhrady škody způsobené poškozenému ublížením na zdraví;

c)       pohledávky náhrady škody způsobené úmyslnými trestnými činy;

d)       pohledávky daní a poplatků;

e)       pohledávky náhrady přeplatků na dávkách nemocenského pojištění, důchodového pojištění, úrazového pojištění a důchodového zabezpečení;

f)        pohledávky pojistného na sociální zabezpečení a příspěvku na státní politiku zaměstnanosti, pohledávky pojistného na úrazové pojištění a pohledávky pojistného na veřejné zdravotní pojištění;

g)       pohledávky náhrady za příspěvek na výživu dítěte a příspěvek na úhradu potřeb dítěte svěřeného do pěstounské péče,

h)       pohledávky náhrady přeplatků na podpoře v nezaměstnanosti a podpoře při rekvalifikaci,

i)         pohledávky náhrady přeplatků na dávkách státní sociální podpory,

j)        pohledávky regresní náhrady podle zákona o nemocenském pojištění,

k)       pohledávky náhrady mzdy, platu nebo odměny a sníženého platu nebo snížené odměny, poskytované v období prvních 14 kalendářních dnů a od 1. ledna 2011 do 31. prosince 2013 v období prvních 21 kalendářních dnů dočasné pracovní neschopnosti nebo karantény.

[306] POHL, T. Nová úprava insolvenčního řízení – III. část. Obchodní právo, roč. 17, č. 5, 2008, s. 2–12.

[307] Insolvenční správce navrhuje, aby soud vyslovil souhlas s tím, aby insolvenční správce prodá nemovitosti a věci movité dlužníka zapsané v soupise majetkové podstaty dlužníka mimo dražbu, a to za podmínek: shromáždění veškerých insolvenčnímu správci došlých nabídek a následného výběru nejvýhodnějších nabídek, za cenu nejvýhodnější nabídky v místě a čase prodeje a úhrady kupní ceny předem nebo při podpisu kupní smlouvy.

[308] Insolvenční správce je povinen se soustavně vzdělávat a prohlubovat své odborné znalosti pro řádný výkon činnosti insolvenčního správce viz zákon č. 312/2006 Sb., o insolvenčních správcích ve znění pozdějších předpisů.

[309] Insolvenční správce uzavře na svůj náklad smlouvu o pojištění odpovědnosti za škodu, která by mohla vzniknout v souvislosti s výkonem jeho funkce nebo s činností jeho zaměstnanců pro celou dobu trvání jeho funkce viz § 23 zákona č. 182/2006 Sb. zákona o úpadku a způsobech jeho řešení ve znění pozdějších předpisů

[310] Insolvenční soud může před rozhodnutím o insolvenčním návrhu uložit insolvenčnímu navrhovateli, aby ve stanovené lhůtě zaplatil zálohu na náklady insolvenčního řízení, je-li to nutné ke krytí nákladů řízení a prostředky k tomu nelze zajistit jinak. Tuto zálohu nelze uložit insolvenčnímu navrhovateli, který je zaměstnancem dlužníka a jehož pohledávka spočívá pouze v pracovněprávních nárocích. Výši zálohy může insolvenční soud určit až do částky 50 000 Kč. Je-li insolvenčních navrhovatelů více, jsou povinni zaplatit zálohu společně a nerozdílně viz § 108 odst. 1, 2 zákona č. 182/2006 Sb. zákona o úpadku a způsobech jeho řešení ve znění pozdějších předpisů.

[311] Proti rozhodnutím, která insolvenční soud učinil při výkonu dohlédací činnosti včetně předběžných opatření, není odvolání přípustné, pokud zákon nestanoví jinak viz § 91 zákona č. 182/2006 Sb. zákona o úpadku a způsobech jeho řešení ve znění pozdějších předpisů.

[312] PACHL, L. Průvodce insolvenčního správce insolvenčním řízením. Právní fórum, roč. 5, č. 3, 2008, s. 107–113.

[313] Zajištění věřitelé uplatňují své pohledávky přihláškou pohledávky, v níž se musí dovolat svého zajištění, uvést okolnosti, které je osvědčují, a připojit listiny, které se toho týkají. To platí i tehdy, jde-li o zajištěné věřitele, kteří mohou pohledávku vůči dlužníku uspokojit pouze z majetku poskytnutého k zajištění viz § 166 zákona č. 182/2006 Sb. zákona o úpadku a způsobech jeho řešení ve znění pozdějších předpisů.

[314] Kdo v insolvenčním řízení maří nebo hrubě ztěžuje výkon funkce insolvenčního správce, a tím ohrozí účel insolvenčního řízení, bude potrestán odnětím svobody na šest měsíců až tři léta nebo zákazem činnosti viz § 225 zák. č. 40/2009 Sb., trestní zákoník.

[315] DEUTSCH, E. Pohledávky v insolvenčním řízení z pohledu zákona č. 182/2006 Sb., o úpadku a způsobech jeho řešení a dle vyhlášky č. 311/2007 Sb., o jednacím řádu pro insolvenční řízení. Daně a finance, roč. 16, č. 7–8, 2008.

[316] Soupis majetkové podstaty je listinou, do níž se zapisuje majetek náležející do majetkové podstaty. Jakmile dojde k zápisu do soupisu, lze se zapsanými majetkovými hodnotami nakládat jen způsobem stanoveným tímto zákonem; učinit tak může jen osoba s dispozičními oprávněními. Soupis provádí a soustavně doplňuje insolvenční správce v průběhu insolvenčního řízení, a to podle pokynů insolvenčního soudu a za součinnosti věřitelského výboru. Tato jeho povinnost nezaniká uplynutím doby viz § 217 zákona č. 182/2006 Sb. zákona o úpadku a způsobech jeho řešení ve znění pozdějších předpisů

[317] Původní znění § 399 odst. 2 insolvenčního zákona: Dlužníku a insolvenčnímu správci doručí insolvenční soud předvolání na schůzi věřitelů podle odstavce 1 do vlastních rukou s poučením o nezbytnosti jejich účasti. Dlužník je povinen zúčastnit se takové schůze osobně a zodpovědět dotazy přítomných věřitelů; jestliže se bez omluvy nedostaví nebo neshledá-li insolvenční soud jeho omluvu důvodnou, má se za to, že vzal návrh na oddlužení zpět.

Viz Sbírka nálezů a usnesení Ústavního soudu, svazek 33, nález č. 70, s. 197.

[318] Ustanovení § 192 odst. 1 věty první včetně věty za středníkem zákona č. 182/2006 Sb., o úpadku a způsobech jeho řešení (insolvenční zákon), ve znění pozdějších předpisů, se zrušuje dnem 31. 3. 2011 viz Sbírka nálezů a usnesení Ústavního soudu, svazek 2, usnesení č. 3, s. 201.

[319] Dlužník a insolvenční správce mohou popírat pravost, výši a pořadí všech přihlášených pohledávek; jednotliví věřitelé toto právo nemají. Stanovisko, které insolvenční správce zaujal k jednotlivým pohledávkám v seznamu přihlášených pohledávek, může při přezkumném jednání změnit.

[320] § 192 zákona č. 182/2006 Sb., o úpadku a způsobech jeho řešení (insolvenční zákon), ve znění pozdějších předpisů

Pravost, výši a pořadí všech přihlášených pohledávek mohou popírat insolvenční správce, dlužník a přihlášení věřitelé; popření pohledávky lze vzít zpět.

Insolvenční správce může při přezkumném jednání změnit stanovisko, které zaujal k jednotlivým pohledávkám v seznamu přihlášených pohledávek.

Není-li dále stanoveno jinak, nemá popření pohledávky dlužníkem vliv na její zjištění; jeho účinkem však vždy je, že pro pohledávku, kterou dlužník popřel co do její pravosti nebo výše, není v rozsahu popření upravený seznam přihlášených pohledávek exekučním titulem.

Věřitel může až do skončení přezkumného jednání, dokud jeho pohledávka není zjištěna, měnit výši přihlašované pohledávky. Jestliže v důsledku této změny není možné přezkoumat přihlášenou pohledávku při nařízeném přezkumném jednání, nařídí insolvenční soud zvláštní přezkumné jednání. Věřitel je však povinen uhradit ostatním věřitelům na jejich žádost náklady, které jim vznikly v souvislosti s jejich účastí na zvláštním přezkumném jednání.

[321] Schválený návrh novely insolvenčního zákona Poslaneckou sněmovnou ČR viz http://www.psp.cz/sqw/text/tiskt.sqw?O=6&CT=233&CT1=0&v=PZ ke dni 24.3.2011.

[322] Pokud pobírá dlužník čistý příjem ve výši 12.737 Kč měsíčně a čtyři věřitelé přihlásili své pohledávky v celkové výši 524.785,55 Kč, obdrží věřitelé toto plnění:

Věřitel č. 1 na úhradu zjištěné pohledávky ve výši 33.306,04 Kč měsíční splátku ve výši 6,35 % z této částky, věřitel č. 2 na úhradu zjištěné pohledávky ve výši 50.720 Kč měsíční splátku ve výši 9,66 % z této částky, věřitel č. 3 na úhradu zjištěné pohledávky ve výši 62.677 Kč měsíční splátku ve výši 11,94 % z této částky, věřitel č. 4 na úhradu zjištěné pohledávky ve výši 378.082,51 Kč měsíční splátku ve výši 72,05 % z této částky.

[323] Pokud je způsobem řešení dlužníkova majetku oddlužení, činí odměna insolvenčního správce při oddlužení zpeněžením majetkové podstaty nejméně 45.000 Kč dle vyhl. č. 313/2007 Sb.

[324] Viz § 38 odst. 4 insolvenčního zákona stanoví, že insolvenční soud může v průběhu insolvenčního řízení rozhodnout o vyplacení zálohy odměny insolvenčnímu správci, a to i opětovně.

[325] § 412 zákona č. 182/2006 Sb., o úpadku a způsobech jeho řešení (insolvenční zákon), ve znění pozdějších předpisů:

a)       vykonávat přiměřenou výdělečnou činnost a v případě, že je nezaměstnaný, o získání příjmu usilovat; nesmí rovněž odmítat splnitelnou možnost si příjem obstarat,

b)       hodnoty získané dědictvím a darem zpeněžit a jejich výtěžek, stejně jako jiné své mimořádné příjmy, použít k mimořádným splátkám nad rámec splátkového kalendáře,

c)       bez zbytečného odkladu oznámit insolvenčnímu soudu, insolvenčnímu správci a věřitelskému výboru každou změnu svého bydliště nebo sídla a zaměstnání,

d)       vždy k 15. lednu a k 15. červenci kalendářního roku předložit insolvenčnímu soudu, insolvenčnímu správci a věřitelskému výboru přehled svých příjmů za uplynulých 6 kalendářních měsíců,

e)       nezatajovat žádný ze svých příjmů a na žádost insolvenčního soudu, insolvenčního správce nebo věřitelského výboru předložit k nahlédnutí svá daňová přiznání za období trvání plánu oddlužení,

f)        neposkytovat nikomu z věřitelů žádné zvláštní výhody, g) nepřijímat na sebe nové závazky, které by nemohl v době jejich splatnosti splnit.

[326] DÖRFL, L. Oddlužení. Právní rádce, roč. XVIII, č. 8, 2009, s. 4–9.

[327] MACUR, J. Problémy legislativní úpravy poučovací povinnosti soudu v civilním soudním řízení. Právní rozhledy, 1998, s. 597.

[328] § 202 odst. 1 písm. p) o.s.ř.

[329] § 137 odst. 1 o.s.ř.

[330] § 15 vyhlášky č. 277/2012 Sb., o zkouškách a odměně mediátora.

[331] § 140 odst. 4 o.s.ř. ve spojení s § 10 odst. 3 zák. o mediaci.

[332] K tomuto ustanovení Ústavní soud konstatoval, že „nepřiznání nákladů řízení je zcela na úvaze obecného soudu, přičemž nelze dohledat ústavněprávní povinnost obecného soudu, postupovat podle citovaného ustanovení. Navíc, nepřistoupí-li obecný soud k jeho aplikaci, nemusí svůj postup ani odůvodňovat, neboť se nejedná o situaci, kdy by vybočil z obecného pravidla o přiznávání nákladů řízení.“ Viz Usnesení Ústavního soudu ČR ze dne 23. ledna 2013, sp. zn. IV. ÚS 78/13.

[333] § 10 odst. 7 zák. č. 549/1991 Sb., o soudních poplatcích, ve znění účinném od 1. 9. 2012.

[334] WINTEROVÁ, A. Hromadné žaloby (procesualistický pohled). Bulletin advokacie, č. 10, 2008, s. 23–24.

[335] ZOULÍK, F.; DVOŘÁK, B. K vývoji a perspektivám českého civilního procesu. Právní fórum, ASPI, a.s., 1, 2009, s. 4.

[336] O čemž svědčí i poslední novela občanského soudního řádu provedená zákonem č. 293/2013 Sb.

[337] Srv. LEW, J. D. M.; MISTELIS, L. A.; KRÖLL S. M. Comparative International Commercial Arbitration. The Hague, The Netherlands: Kluwer Law International, 2003, s. 628.

[338] Jak ve svém díle zmiňuje Lew, Mistelis a Kröll, k překvalifikaci rozhodnutí rozhodčího senátu soudem došlo např. v těchto dvou případech: V rozhodčím sporu mezi Braspetro Oil Services Company („Brasoil“) vs. The Management and Implementation Authority of the Great Man–Made River Project („GMRA“), jenž se týkal smlouvy na výstavbu z roku 1986, vydal v květnu 1995 rozhodčí senát částečný meritorní rozhodčí nález ve věci proti Brasoil. Během fáze, ve které rozhodčí soud kvantifikoval škodu, předložil GMRA dokumenty, o kterých se Brasoil domníval, že byly podvodně ze strany GMRA zadrženy v meritorní fázi rozhodování rozhodčího senátu. Poté v říjnu 1997 požádal Brasoil o přehodnocení prvního nálezu na základě nově objevených skutečností, proti čemuž protestoval GMRA. Když však následně rozhodčí senát nařídil ústní jednání za účelem získání názoru stran ve věci revize prvního rozhodčího nálezu, dostavil se GMRA, ale Brasoilprotestoval. Rozhodčí senát pak 14. května 1998 ve svém „procesním rozhodnutí“ odmítnul požadavek Brasiolu, neboť Brasoil nebyl schopen prokázat, že se ze strany GMRA jednalo o podvod při předkládání důkazů ve sporu. Odvolací pařížský soud pak dne 1. července 1999 zrušil uvedené „procesní rozhodnutí“ ze dvou důvodů: (i) jednak proto, že „procesní rozhodnutí“ svými účinky znamenalo vydání rozhodčího nálezu, protože rozhodovalo o významném problému mezi stranami a jako rozhodčí nález mělo být toto rozhodnutí předloženo k přezkumu k ICC soudu; protože se tak nestalo, porušil rozhodčí senát svůj mandát; (ii) zadruhé došel odvolací pařížský soud k názoru, že rozhodčí senát porušil práva společnosti Brasoil na řádný proces. Oba tyto důvody byly dostatečné pro zrušení de facto „nálezu“, ač vydaného pod hlavičkou „procesního rozhodnutí“. Zde je významné, že odvolací soud zcela ignoroval klasifikaci rozhodnutí rozhodčím senátem jako „procesní rozhodnutí“ a považoval ho za „nález“. V jiné kauze mezi sebou Publicis Communication & Publicis SA vs. True North Communications v letech 1989 a 1997 uzavřeli smlouvu o společném podniku (joint venture), v níž se dohodly, že veškeré spory budou řešeny před Londýnským soudem pro mezinárodní arbitráž (LCIA) podle Pravidel UNCITRAL. Publicis odmítnul předat určité daňové podklady druhé straně a True North zahájil arbitráž. Byl ustanoven tříčlenný rozhodčí senát, uskutečnilo se ústní jednání a bylo vydáno „rozhodnutí“ podepsáno jedním rozhodcem v zastoupení všech rozhodců. Podle tohoto rozhodnutí měl Publicis předat daňové informace společnosti True North, avšak Publicis tak nevykonal a True North podalo žalobu k federálnímu oblastnímu soudu k potvrzení rozhodnutí. Odvolací soud potvrdil rozhodnutí a vykonal ho jako nález podle Newyorské úmluvy. Při určení klasifikace rozhodnutí nebyla rozhodující formální stránka, tj. to, že rozhodnutí bylo podepsáno pouze jedním z rozhodců ani kvalifikace, že se jedná o „rozhodnutí“, kterou užil rozhodčí senát. Rozhodující byla analýza vlivu „rozhodnutí“, které odvolací soud považoval za finální, protože řešil celou spornou záležitost mezi stranami sporu. Následně bylo „rozhodnutí“ uznáno a vykonáno podle Newyorské úmluvy.

[339] Na tyto typy vydávaných rozhodčích nálezů odkazují také Swiss Rules of International Arbitration, Vienna Rules of Arbitration and Conciliation, Řád Rozhodčího soudu při Hospodářské komoře ČR a Agrární komoře ČR a Rokovací poriadok Rozhodcovského súdu pri Slovenské obchodné a priemyslové komore

[340] Srv. ROZEHNALOVÁ, N. Rozhodčí řízení v mezinárodním a vnitrostátním obchodním styku. 2. vyd. Praha: ASPI, Wolters Kluwer, 2008, s. 270.

[341] Srv. LEW, J. D. M.; MISTELIS, L. A.; KRÖLL, S. M. Comparative International Commercial Arbitration. The Hague, The Netherlands: Kluwer Law International, 2003, s. 628.

[342] Viz ustanovení § 34 odst. 5 Řádu a Pravidel RS HKČR a AKČR.

[343] Dle Lew, Mistelise a Krölla v díle Comparative International Commercial Arbitration může i bez dohody stran rozhodčí senát podle AA vydat částečný rozhodčí nález, pokud tak považuje za vhodné s ohledem na okolnosti sporu. Tak tomu bylo například ve sporu u ICC soudu č. 3790 z roku 1983 mezi French contractor vs. Libyan employer nebo ve sporu u ICC soudu č. 5073 z roku 1986 mezi US exporter vs. Argentine distributor.Volnost rozhodčího senátu vydávat v potřebných případech částečný rozhodčí nález je zakotvena i v Pravidlech London Court of International Arbitration v článku 26 odst. 7, který stanoví, že „rozhodčí senát může vydávat jednotlivé rozhodčí nálezy k různým záležitostem sporu v různé době. Takové rozhodčí nálezy budou mít stejné postavení a účinky jako jiné rozhodčí nálezy vydané rozhodčím soudem.“

[344] Viz např. BĚLOHLÁVAK, A. Zákon o rozhodčím řízení a o výkonu rozhodčích nálezů. 1. vyd. Praha: C.H.Beck, 2004, s. 289 .

[345] Takto se tomu ostatně stalo v (k dnešnímu dni) stále probíhajícím rozhodčím řízení ad hoc vedeném žalobcem společností Diag Human a.s. proti žalované České republice – ministerstvu zdravotnictví, jež bylo zahájeno dne 15. 10. 1996 žalobou o zaplacení celkem 2.073.938.880 Kč (žalobní částka podléhala v čase změně) jako náhrady škody z důvodu zneužití účasti v hospodářské soutěži dle obchodního zákoníku a zákona o ochraně hospodářské soutěže a z důvodu nekalé soutěže. Spor vznikl tak, že se Diag Human cítil poškozený dopisem ministra zdravotnictví Martina Bojara z 9.3.1992, ve kterém ministr zdravotnictví oznámil dánské firmě Novo Nordisk, že nevyhrála v soutěži na zpracování krevní plazmy, protože se spojila s podezřelou firmou Conneco (později přejmenovanou na Diag Human). V roce 1997 vydal rozhodčí senát v této kauze mezitímní rozhodčí nález, ve kterém zamítl žalobní nárok vyplývající z požadované náhrady škody ve výši 67.000.000 Kč za poškození žalobcova obchodního jména (firmy). Rozhodčí senát dále potvrdil, že žalobcův nárok na náhradu škody a nehmotné zadostiučinění – omluvný dopis, jsou, pokud jde o základ nároku, po právu. O nároku na finanční zadostiučinění nebylo rozhodnuto.

[346] Viz ustanovení § 38 odst. 6 Řádu a Pravidel RS HKČR a AKČR.

[347] Viz článek 610 odst. 1 a 3 ACPŘ.

[348] Viz článek 610 odst. 1 a 3 ACPŘ.

[349] Dle statistiky RS při HK ČR a AK ČR byl v roce 2010 celkový počet rozhodčích sporů 2.946 (z toho mezinárodních 160), v roce 2011 3.110 (z toho mezinárodních 150) a v roce 2012 2.646 (z toho mezinárodních 131).

[350] Kapitola byla přeložena ze slovenského originálu Trh s vysielacími právami na prenosy zo športových podujatí a právo.

[351] V odborné literatuře se lze setkat s údaji, že sport představuje šesté největší průmyslové odvětví EU – např.: ALLISON, L. The Political Economy of Sport: Conceptual Problems and Regulatory Dilemmas. Sport, Politics and Public Policy, at the European Consortium for Political Research Joint Sessions of Workshops. Nicosia, Cyprus, 2006, dostupné na: www.lincolnthinks.co.uk; nebo že sport tvoří přibližně 3,5 % HDP EU, resp. v oblasti sportu je zaměstnáno až 5 % osob z celé EU – VELASQUEZ, P. The European Commission´s White Paper on Sport. Materiál z konference „The Future Of Sport in European Union“, Brusel, 6. 12. 2007.

[352]BLACKSHAW, I. Introductory Remarks. In BLACKSHAW, I.; CORNELIUS, S.; SIEKMANN, R. TV Rights and Sport. The Hague: T. M. C. Asser Press, 2009, s. 1 (dále jen „Blackshaw, s. ...“).

[353] Například práva na vysílání přenosů z nejvyšší anglické fotbalové soutěže na tři roky, počínajíc sezónou 2009/2010, stála celkem 24 miliónů britských liber – viz Blackshaw, s. 3.

[354] WEATHERILL, S. The Influence of EU Law on Sport Governance. In GARDINER, S.; PARRISH, R.; SIEKMANN, R. (eds.). EU, Sport, Law and Policy. Regulation, Re–regulation and Representation. The Hague: T. M. C. Asser Press, 2009, s. 98; HEERMANN, P. W. Sport und Kartellrecht. In ARTER, O. (ed.). Sport und Recht. Bern: Stämpfli Verlag, 2005, s. 209.

[355] K tomu blíže ČORBA, J. Zodpovednosť pri organizovaní súťaží v profesionálnom športe. In SUCHOŽA, J.; HUSÁR, J. (eds.). Obchodné právo a jeho širšie kontexty. Zborník vedeckých prác. Košice: UPJŠ, 2010, s. 233 an.

[356] Viz např. čl. 25 a Stanov Slovenského fotbalového svazu, publikovaných na www.futbalsfz.sk, nebo čl. 28 odst. 2 Pravidel UEFA Ligy mistrů pro sezónu 2009/2010, publikovaných na www.uefa.com.

[357] SCHAUB, A. Sport and Competition: Broadcasting Rights of Sport Events. Přednáška z konference Jornada día de la competentia. Dostupné na: http://ec.europa.eu/sport. Madrid, 26. 2. 2002.

[358] PONS, J. F. Sport and European Competiton Policy. 26th Annual Conference on International Antitrust Law & Policy 14.–15. October 1999, New York: Fordham Corporate Law Institute, s. 17.

[359] TOFT, T. TV Rights of Sport Events. Brusel: Európska komisia, 2003, s. 9. Dostupné na: http://ec.europa.eu/sport.

[360] UNGERER, H. Commercialising Sport. Understanding the TV Rights Debate. European Commision. COMP/C/2/HU/rdu, Barcelona 2. 10. 2003, s. 10, http://ec.europa.eu/sport.

[361] Viz odst. 149 rozsudku č. T–55/08 UEFA v. Komisia ze dne 17. 2. 2011.

[362] Uvedené úvahy jsme si dovolili uvést vědomě s dávkou přehánění, ponecháváme stranou, že v současnosti už máme legislativně definovanou povinnost státu podporovat sport a rozvoj sportovní infrastruktury (viz §§ 12, 13 zákona č. 300/2008 Z. z. o organizaci a podpoře sportu a o změně a doplnění některých zákonů), avšak chtěli jsme poukázat na jisté nebezpečí při pokusech legálně definovat veřejný zájem a tím sklouznout k porovnání rozličných zájmů veřejnosti.

[363] WAETHERILL, S. The Sale of Rights to Broadcast Sporting Events under EC Law. The International Sports Law Journal, 2006, č. 3–4, s. 12 an.

[364] Účelem a primárním cílem těchto sdružení není vytvářet zisk a rozdělovat ho mezi své členy – blíže KRIŽAN, L. Stanovy občianskeho združenia – športovej organizácie tretieho sektora na Slovensku. Efekt, VII, č. 4, 2009, s. 25.

[365] Viz § 8 odst. 4 písm. d) zákona č. 300/2008 Z. z.

[366] GÁBRIŠ, T. The Specificity of Sport in the International and EU Law. Annals of the „Constantin Brâncuşi“ University of Târgu Jiu, Juridical Sciences Series, 2010, č. 2, s. 181.

[367] Kapitola byla přeložena ze slovenského originálu Niektoré aspekty „náhradného obchodu“ so zreteľom na právne úpravy náhrady škody.Slovenský příspěvek vznikl jako částečný výstup v rámci řešení projektu APVV 02-63-10 „Efektívnosť právnych inštitútov a ekonomicko-finančných nástrojov v období krízových javov v podnikaní“.

Poděkování spoluautorů kapitoly patří prof. JUDr. Jozefu Suchožovi, DrSc., za cenné rady a připomínky při psaní tohoto příspěvku.

[368] Srv. SUCHOŽA, J. a kol. Obchodný zákonník a súvisiace predpisy. Komentár. Bratislava: EUROUNION, 2007. 1023 s.

[369] § 353 Obchodního zákona zněl: „Mešká-li predavač s odovzdaním tovaru, môže kupec podľa ľubovôle požadovať buďto plnenie smluvy a náhradu škody vzniklej z meškania, buďto miesto plnenia náhradu škody pre neplnenie, alebo konečne môže od smluvy ustúpiť, ako keby uzavretá nebola“.

[370] Rozhodnutí K. č. 338/908, citované podle KARMÁN, J. Slovenský obchodný zákon a predpisy doplňujúce s judikatúrou najvyššieho súdu, ako i býv. uh. kúrie a súdnych tabúľ. Praha: Československý kompas, 1926.

[371] Rozhodnutí K. č. 764/904, citované podle KARMÁN, J. Slovenský obchodný zákon a predpisy doplňujúce s judikatúrou najvyššieho súdu, ako i býv. uh. kúrie a súdnych tabúľ. Praha: Československý kompas, 1926.

[372] „...pohľadávka náhrady škody i proti odporcovi odporcovi porušivšiemu smluvu je dôkladná len vtedy, keď strana, ktorá požaduje náhradu škody, jednala so svojej stránky s pečlivosťou riadneho obchodníka a nemohla predísť škode s touto pečlivosťou.“, citované podle KARMÁN, J. Slovenský obchodný zákon a predpisy doplňujúce s judikatúrou najvyššieho súdu, ako i býv. uh. kúrie a súdnych tabúľ. Praha: Československý kompas, 1926.

[373] Rozhodnutí K. č. 678/912 citované podle KARMÁN, J. Slovenský obchodný zákon a predpisy doplňujúce s judikatúrou najvyššieho súdu, ako i býv. uh. kúrie a súdnych tabúľ. Praha: Československý kompas, 1926. Rovněž rozhodnutí K. č. 153/911 a rozhodnutí K. č. 306/909.

[374] Zákon č. 101/1963 Zb. o právnych vzťahoch v medzinárodnom obchodnom styku (zákonník medzinárodného obchodu), dále jen „ZMO“.

[375] Ustanovení § 257 Zákoníku znělo: „Osoba, ktorej hrozí vzniknúť škoda, je povinná s prihliadnutím na okolnosti prípadu urobiť opatrenia na odvrátenie škody alebo na jej zmenšenie. Časť škody, ktorá vznikla tým, že poškodený túto povinnosť nesplnil, nemusí sa nahradiť“.

[376] Všeobecná prevenční klauzule pro občanskoprávní vztahy byla zakotvená v 415 až 419 tehdejšího Občanského zákoníku.

[377] Zákon č. 513/1991 Zb. Obchodný zákonník v znení neskorších predpisov.

[378] Srv. důvodovou zprávu  k § 469 a 470 Obchodního zákoníku.

[379] Bürgerliches Gesetzbuch, dále jen „BGB“.

[380] „Ak bola škoda spôsobená aj zavinením poškodeného, znáša škodu pomerne; ak bola škoda spôsobená výlučne jeho zavinením, znáša ju sám.“

[381]Viz např. rozhodnutí O’Brian v. Black, Supreme Court Vermont, 1994.

[382] Asi nejčasti uváděným příkladem pro splnění si této povinnosti nekonáním je případ Rockingham County v. Luten Bridge Co. V tomto případě se jednalo o objednávku stavby mostu přes řeku Dan River. Krátce po započetí prací vedení  Rockingham County smlouvu rozvázalo, protože se změnila trasa výstavby plánované cesty a výstavba mostu sa stala zbytečnou. Společnost Luten Bridge však i přesto pokračovala v projektu stavby mostu a žalovala okres o zaplacení celé částky. Soud rozhodl v neprospěch společnosti, protože ta věděla, že okres už smlouvu nedodrží, a proto měla postupovat tak, že měla zastavit další smluvní plnění, aby se zamezilo hromadění škod v důsledku dokončení nepotřebného mostu.

[383] ROBERTS, L. C. Restitutionary disgorgement for opportunistic brach of contract and mitigation of damages. In Symposium: the fifth remedies discussion forum, Loyola of Los Angeles Law review, Loyola Law School of Loyola Marymount University, 2008. s. 131–176.

[384] KEENAN, D. J. Smith and Keenan’s English law: text and cases. 15. vyd. Harlow: Pearson Education, 2007. 936 s.

[385] Viz např. rozhodnutí O’Brian v. Black, Supreme Court Vermont, 1994.

[386] Viz BEN–SHAHAR, O.; PORAT, A. Fault in American contract law. New York: Cambridge University Press, 2010. 328 s.

[387] Principles of European Contract Law.

[388] DĚDIČ, J. a kol. Obchodní zákoník. Komentář. Díl IV. § 221 až § 775. 1. vyd. Praha: Polygon, 2002, 1024 s.

[389] Zajímavé je rozhodnutí Federálního soudu Austrálie ze dne 28. dubna 1995, podle kterého, jestliže prodávající nemůže uskutečnit náhradní prodej do termínu, do kterého strana porušující smlouvu nevrátí zboží, prodávající má rozumný čas (reasonable time) na náhradní prodaj od času vrácení zboží a od tohoto času se počítá i náhrada škody.

[390] [CLOUT case No. 130].

[391] UNCITRAL Digest of case law of the United Nations Convention on the International Sale of Goods. Article 77, s. 3.

[392] Rozhodnutí soudu Hamburg ze dne 28. února 1997 [CLOUT case No. 277].

[393] Srv. ICC Award č. 8574 ze září 1996.

[394] Srv. CISG–AC: Stanovisko č. 8, Výpočet výšky náhrady škody podle článku 75 a 76 CISG. Zpravodaj: Profesor John Y. Gotonda, Villanova University School of Law, Villanova, Pennsylvania, USA. Přijaté CISG–AC na 12. zasedání v Tokiu, Japonsko, dne 15. 11. 2008.

[395] Opačné rozhodnutí 450/99 „Ktokoľvek je povinný realizovať smluvné pomery bezelstne a s pečlivosťou riadneho obchodníka i vtedy, keď dtuhá smluvná strana dopustí sa porušenia smluvy...“ , citované podle KARMÁN, J. Slovenský obchodný zákon a predpisy doplňujúce s judikatúrou najvyššieho súdu, ako i býv. uh. kúrie a súdnych tabúľ. Praha: Československý kompas, 1926.

[396] Žalobci by tedy soud neposkytl ochranu z důvodů, že žalovaný se snažil předejít hrozící škodě.

[397] Srv. rozhodnutí soudu Braunschweig ze dne 28. října 1999 [CLOUT case No. 361].

[398] Srv. též UNCITRAL Digest of case law of the United Nations Convention on the International Sale of Goods. Article 77, s. 3. Rovněž rozhodnutí K. č. 30/996 „Jestliže predavač už pred koncom dodacej lehoty odopiera dodať tovar, môže kupec čakať až do dodacieho termínu a môže jako náhradu škody požadovať cenový rozdiel medzi trhovou cenou znamenanou v tento termín a kúpnou cenou.“, citované podle KARMÁN, J. Slovenský obchodný zákon a predpisy doplňujúce s judikatúrou najvyššieho súdu, ako i býv. uh. kúrie a súdnych tabúľ. Praha: Československý kompas, 1926.

[399] V oblasti common law známe jako „repudiaton“.

[400] Důvodová zpráva k ustanovení § 469 říká: „Ustanovení § 469 a 470 doplňují obecnou úpravu o náhrade škody a zejména § 385.“

[401] Podle rozhodnutí rakouského soudu ze dne 6. února 1996 by poškozená strana měla jednat tak, jak by jednal rozumný veřitel v dobré víře a s přihlédnutím k okolnostem případu.

[402] KARMÁN, J. Slovenský obchodný zákon a predpisy doplňujúce s judikatúrou najvyššieho súdu, ako i býv. uh. kúrie a súdnych tabúľ. Praha: Československý kompas, 1926.

[403] K tomu srv. KARMÁN, J. Slovenský obchodný zákon a predpisy doplňujúce s judikatúrou najvyššieho súdu, ako i býv. uh. kúrie a súdnych tabúľ. Praha: Československý kompas, 1926, s. 316.

[404] Cena, které obchodník běžne dosahuje, je samozřejmě výsledkem působení množství faktorů, jako například průzkumu trhu, vyjednávací pozici, pověsti obchodníka. Obchodník by například mohl při důslednějším průzkumu trhu dosáhnout lepší ceny. Zároveň je otázkou, či existuje něco jako nejvyšší trhová cena.

[405] Srv. KRITZER, A. Guide to practical applications of the United Nations Convention on Contracts for the International Sale of Goods. Kluwer, 1990.

[406] Podle rozhodnutí soudu v Hamme ze dne 22. září 1992 náhradní obchod za přibližně jednu čtvrtinu ceny dohodnuté v původní smlouvě není možné považovat za rozumnou cenu (obchod) [CLOUT case No. 227].

[407] Roberts též uvádní příklad s broskvemi. Jestliže žalovaný nesplní svou smluvní povinnost dodat broskve, žalobce je ve smyslu tzv. loss mitigation povinný uzavřít náhradní obchod (koupí broskví od jiného obchodníka), a tím předejít škodě. ROBERTS, L. C. Restitutionary disgorgement for opportunistic breach of contract and mitigation of damages. Virginia: West Virginia College of Law..

[408] [CLOUT case No. 318].

[409] Srv. rozhodnutí německého Spolkového soudního dvora ze dne 25. června 1997 [CLOUT case No. 235].

[410] Toto pravidlo bylo vyjádřené v případu Khoo Than Shui vs. Chan Chiau Hee, kde soud konstatoval, že „... he is not required to risk his commercial reputation or embark upon complicated litigation in order to mitigate loss“.

[411] DOBBS, D. B. Handbook on the law of remedies: damages–equity–restitution. 11. vyd. West publishing company, 1993, 1067 s.

[412] SCHAFER, H. B.; OTT, C. The economic analysis of civil law. Northampton: Edward Elgar publishing, 2004. 473 s.; POSNER, R. Economic analysis of law. 7. vyd., Wolters Kluwer, 2007. 787 s.

[413] Srv. Rozhodnutí Nejvyššího soudu ČR (Rc) Rv I 916/28.

[414] Srv. (SJS) 15404/35: Tichý společník není spolupodnikatelem.

[415] Podle § 291 ABGB se věci dělily na hmotné a nehmotné, movité a nemovité, zuživatelné a nezuživatelné, cenitelné a necenitelné.

[416] Srv. (Rc) Rv I 91/24.

[417] K tomu srv. Rozhodnutí Nejvyššího soudu ČR (Rc) Rv I 1050/22.

[418] K tomu srv. Rozhodnutí Nejvyššího soudu ČR (Rc) Rv I 1864/24.

[419] Srv. (Rc) Rv I 1508/23.

[420] Srv. Rozhodnutí Nejvyššího soudu ČR (SJS) 17428/30.

[421] Podle současné úpravy by bez dohody o rozsahu účasti tichého společníka na zisku a ztrátě, který musí být stejný, byla smlouva absolutně neplatná pro rozpor se zákonem. Jedná se o jeden z pojmových znaků smlouvy a její podstatnou část normované kogentním ustanovením § 673 odst.1 obch. zák. Interpretační problémy s vymezením zisku a ztráty, resp. o jejich poměru či platnosti smlouvy bez výslovného ujednání tichého společníka na ztrátě podnikatele, které vznikaly do 31. 12. 2000, odstranila novela obchodního zákoníku provedená zákonem č. 370/2000 Sb. s účinností od 1. 1. 2001. Podle základního (a kogentního) ustanovení musí být k platnosti smlouvy dohodnutý rozsah účasti tichého společníka na zisku i ztrátě, a to ve stejném poměru.

[422] Z rozhodnutí Nejvyššího soudu ČR Rc (Rv) II 870/30: Tichý společník není oprávněn žádati na komplementáři při zrušení společnosti beze všeho vrácení vkladu, nýbrž může na něm žádati kromě podílu na zisku jen to, co při skončení tiché společnosti zbude a co není vyčerpáno jeho povinným podílem na ztrátě.

[423] Výslovně normovat důsledky nesplnění vkladové povinnosti by bylo v právní úpravě smlouvy o tichém společenství nadbytečné. Není-li závazek splněn řádně a včas, aplikují se obecná ustanovení o závazkových vztazích včetně dohody o využití některého z právních prostředků zajištění závazků.

[424] Ust. § 679 odst 1 bylo do výčtu kogentních ustanovení § 263 odst. 1 zařazeno až novelou obchodního zákoníku povedenou zákonem č. 370/2000 Sb. s účinností od 1. ledna 2001. Do té doby bylo možné sjednat ve smlouvě odlišné důvody jejího zániku, např. i výpověď smlouvy uzavřené na dobu určitou. K tomu srv. rozsudek Nejvyššího soudu ČR ze dne 11. února 2003, sp. zn. 32 Odo 340/2002.

[425] KOŽIAK, J. Vklad tichého společníka. Právní fórum, č. 3, 2009, s. 118.

[426] Blíže viz SUCHOŽA, J; HUSÁR, J. a kol. Obchodné právo. 1. vyd. Bratislava: Vydavatelství právnické literatury IURA EDITION, 2009, s. 993–994.

[427] Srv. MAREK, K. In BEJČEK, J.; ELIÁŠ, K., RABAN, P. a kol. Kurs obchodního práva. Obchodní závazky. 5. vyd. Praha: C. H. Beck, 2010, s. 475.

[428] K tomu srv. např. ELIÁŠ, K.. Smluvní pokuta z pohledu právní doktríny i praxe. Obchodní právo, č. 10, 2001, s. 5.

[429] Nelze jinak, než přijmout závěry renomovaných autorů publikovaných na stránkách odborné literatury. Srv. např. BARTOŠÍKOVÁ, M.; MUNKOVÁ, J. In ŠTENGLOVÁ I.; PLÍVA. S.; TOMSA, M. a kol. Obchodní zákoník. Komentář. 12. vyd. Praha: C. H. Beck, 2009, 1397 s., s. 1207 nebo MAREK, K. Smlouva o tichém společenství. Právo a podnikání, č. 6, 1997, s. 2, popř. MAREK, K.. Smlouva o tichém společenství. Právní rádce, č. 7, 2007, s. 9–10, ELIÁŠ, K. a kol. Kurs obchodního práva.. Obchodní závazky. Cenné papíry. Praha: C.H.Beck, 1996, s. 357.

[430] TOMSA, M.; BARTOŠÍKOVÁ, M.; MUNKOVÁ, J. In ŠTENGLOVÁ I.; PLÍVA, S.; TOMSA, M. a kolektiv. Obchodní zákoník. Komentář. 12. vyd. Praha: C. H. Beck, 2009, s. 1207.

[431] Právní úkon je neplatný, jestliže jej jednající osoba učinila v omylu, vycházejícím ze skutečnosti, jež je pro jeho uskutečnění rozhodující, a osoba, které byl právní úkon určen, tento omyl vyvolala nebo o něm musela vědět.

[432] PLÍVA, S. In ŠTENGLOVÁ, I.; PLÍVA S.; TOMSA, M. a kolektiv. Obchodní zákoník. Komentář. 12. vyd. Praha: C. H. Beck, 2009, s. 12.

[433] K tomu srv. citace uvedené sub pozn. 13 a 14.

[434] Osoby, které se do obchodního rejstříku zapisují povinně, vymezuje ust. § 34 obch. zák.

[435] Fiktivním podnikatelem je subjekt, který je zákonem definován jako podnikatel (právní fikce), přestože ve skutečnosti nevyvíjí podnikatelskou činnost.

[436] MAREK, K. In BEJČEK, J.; ELIÁŠ, K.; RABAN, P. a kol. Kurs obchodního práva. Obchodní závazky. 5. vyd. Praha: C. H. Beck, 2010, s. 475.

[437] MAREK, K. Tiché společenství. Zdroj: ASPI ev. č. 104/FIN/, s. 1; Právní rádce 11/95. [poslední návštěva 12.  12. 2010].

[438] K. Marek zastává toto stanovisko i aktuálně. K tomu srv. MAREK, K. In BEJČEK, J.; ELIÁŠ, K.; RABAN, P. a kol. Kurs obchodního práva. Obchodní závazky. 5. vyd. Praha: C. H. Beck, 2010, s. 477.

[439] BARTOŠÍKOVÁ, M. Smlouva o tichém společenství. Zdroj: ASPI ev. č. 3165/LIT/, s. 1; HK 9/94. [poslední návštěva 15.  11. 2011]

[440] BARTOŠÍKOVÁ, M.; MUNKOVÁ, J. In ŠTENGLOVÁ, I.; PLÍVA, S.; TOMSA, M. a kolektiv. Obchodní zákoník. Komentář. 12. vyd. Praha: C. H. Beck, 2009, s. 1211.

[441] PLÍVA, S. In ŠTENGLOVÁ, I.; PLÍVA S.; TOMSA, M. a kol. Obchodní zákoník. Komentář. 12. vyd. Praha: C.H.Beck, 2009, s. 6.

[442] K tomu srv. § 59a –59c obch. zák.

[443] Podle § 17 zákona č. 151/1997 Sb., o oceňování majetku a změně některých zákonů, ve znění pozdějších předpisů, se majetková práva, která jsou obsahem průmyslových práv a práv na označení nebo vyplývající z jejich užití, a výrobně technické a obchodní poznatky (know–how), majetková práva, která jsou obsahem práv souvisejících s právem autorským, s výjimkou práv výkonných umělců, a majetková práva pořizovatele databáze, oceňují výnosovým způsobem, a to jako součet diskontovaných budoucích ročních čistých výnosů vyplývajících z užívání těchto práv ode dne ocenění. Způsob diskontování stanoví vyhláška.

Roční čistý výnos užívání se zjistí

a)       ze smluv o užívání práva (například licenční smlouva) platných v den ocenění,

b)       podle skutečnosti za poslední kalendářní rok užívání v období pěti let předcházejících roku ocenění, nelze-li jej zjistit podle písmene a).

Počet let užívání

a)       se zjistí ze smluv, nejvýše však ve výši podle písmene b), c) nebo d)

b)       činí pět let u průmyslových práv a výrobně technických a obchodních poznatků a deset let u práv na označení v případě, že nelze zjistit počet let podle písmene a),

c)       činí u příslušných práv souvisejících s právem autorským takový počet let, který zbývá do ukončení padesátileté doby trvání těchto práv, v případě, že nelze zjistit počet let podle písmene a), a

d)       činí u práv pořizovatele databáze takový počet let, který zbývá do ukončení patnáctileté doby trvání těchto práv, v případě, že nelze zjistit počet let podle písmene a).

Nelze-li právo z různých důvodů, včetně toho, že nebylo užíváno, ocenit podle odstavců 1 až 3 nebo je-li cena zjištěná podle odstavců 1 až 3 nepřiměřeně vyšší nebo nižší než cena obvyklá, ocení se právo cenou obvyklou.

[444] Vklad tichého společníka se nestává součástí základního kapitálu, ale obchodního jmění podnikatele.

[445] Obchodnímu zákoníku není podobná konstrukce neznámá. Podle § 498 ObchZ si strany mohou určit peněžní prostředky, jež jsou předmětem smlouvy o úvěru, i v jiné než české měně, pokud to není v rozporu s devizovými předpisy. Nedohodnou-li se strany jinak, je dlužník povinen vrátit peněžní prostředky v měně, v níž mu byly poskytnuty, a v téže měně platit úroky.

[446] Právo věc zničit (ius abutendi) náleží každému vlastníkovi, avšak ne vždy je lze vykonat. Není to možné např. u předmětů vysoké historické hodnoty, které podléhají památkové ochraně, a pojmově vyloučen je výkon tohoto práva u pozemků.

[447] Právo věc opustit (ius dereliquendi) je v moderní společnosti relativizováno, neboť jen zřídka lze věc zanechat svém osudu bez toho, aby to pro bývalého vlastníka mělo určité, zpravidla velmi nežádoucí, právní následky. Opustit bez následků lze např. domovní odpad v popelnici nebo vrak automobilu na vrakovišti, nikoli motorový olej vypuštěný do jezera nebo radioaktivní odpad z elektrárny. Derelikce není možná ani u nemovitostí, které, i když jsou dlouhou dobu udržované, zůstávají majetkem svého vlastníka. Zdroj: http://iuridictum.pecina.cz/Vlastnictví/C3%AD . [poslední návštěva 21. 12. 2010]

[448] Z usnesení Nejvyššího soudu sp. zn . 25 Cdo 283/2006, ze dne 12. 12. 2007: „Škoda, spočívající v tom, že nárok tichého společníka na vyplacení zhodnoceného vkladu nebyl plně uspokojen, nevzniká již v okamžiku, kdy obchodní společnost či její představitelé poruší své povinnosti vyplývající ze závazkového vztahu, nýbrž až okamžikem kdy je zřejmé, že jeho právo na výplatu není uspokojeno a že je již nelze na povinné subjektu vymáhat“.

[449] Výjimku z citované zásady představuje ust. § 486 obč. zák. – nabytí něčeho od nepravého dědice; dále tato zásada neplatí při úpravě kupní smlouvy podle obchodního zákoníku – srv. § 446.

[450] Rozsudek Nejvyššího soudu sp. zn. 22 Cdo 522/2001, ze dne 4. 9. 2002

[451] Problematikou licenčního užívacího práva jako vkladu do tichého společenství se ve svém příspěvku zabývá Mgr. Michal Černý, Ph.D.

[452] Rozsudek Nejvyššího soudu sp. zn. 29 Odo 426/2006, ze dne 10. 9. 2008

[453] BARTOŠÍKOVÁ, M.; MUNKOVÁ, J. In ŠTENGLOVÁ I.; PLÍVA, S.; TOMSA, M. a kolektiv. Obchodní zákoník. Komentář. 12. vyd. Praha: C.H.Beck, 2009, s. 1210.

[454] Rozsudek Nejvyššího soudu ČR (Rc) 29 Odo 886/2002.

[455] POKORNÁ, J.; KOVAŘÍK, Z.; ČÁP, Z. Obchodní zákoník. Komentář. II. Díl. Praha: Wolters Kluwer ČR, 2009, s. 1770.

[456] Např. BARTOŠÍKOVÁ, M.; HAVEL, B. Komentář k § 674. In ŠTENGLOVÁ, I., PLÍVA, S., TOMSA, M. a kol. Obchodní zákoník. Komentář. 13. vyd. Praha: C.H.Beck, 2010, s.1282.

[457] Např. Komentář Systém ASPI 13 k ustanovení § 674 zákona č. 513/1991 Sb., Obchodního zákoníku.

[458] Rozhodnutí Nejvyššího soudu ČR sp.zn. 29 Odo 426/2006.

[459] Systém ASPI 13, event.číslo JUD 140940CZ.

[460] Citováno ibid.

[461] Příspěvek „K některým problémům právní úpravy smlouvy o tichém společenství z historického a aktuálního pohledu“, jehož autorkou je doc. JUDr. Ludmila Lochmanová, Ph.D.

[462] Mezi jiné majetkové hodnoty řadí „výkon práva využívat předměty průmyslového vlastnictví“ např. autoři komentáře k ustanovení § 674 ObZ v Systému ASPI 13.

[463] K tomu shodně Havel, B. Ibid 2.

[464] Ibid.

[465] Rozhodnutí Nejvyššího soudu ČR sp.zn. 32 Cdo 1817/2008, in ASPI 12+.

[466] Obdobnými otázkami „porušení tichosti“ se zabývá doc. JUDr. Ludmila Lochmanová, Ph.D. – příspěvek s názvem: „K některým problémům právní úpravy smlouvy o tichém společenství z historického a aktuálního pohledu“.

[467] Tzn. u Světové organizace duševního vlastnictví (World Intellecutal Property Organisation, dále případně ve zkratce „WIPO“).

[468] V právu před rekodifikací analogicky k zániku nájmu v důsledku zániku věci – předmětu nájmu, po rekodifikaci pak z důvodu zániku nehmotné věci, která byla dříve vkladem – tichý společník se podílí vkladem na podnikání jako celku (případně též jen některého obchodního závodu podnikatele – srov. 2747 odst.2 NOZ)

[469] Pozn.autora: Citované ustanovení neumožňuje ani její poskytnutí jako zástavy.

[470] Průmyslový vzor Společenství je nazýván Registered Community Design.

[471] Celkově k charakteru Trade Dress viz Anonymus: Trade Dress, Wikipedia, the Free Encyclopedia. Dostupné na:http://en.wikipedia.org/wiki/Trade_dress [cit. dne 24. 2. 2001].

[472] Tento popis je pouze obecný, americké soudy rozvinuly definice jiné – k tomu např.: NGUYEN X.T.N.: SHOUDL IT BE A FREE FOR ALL? THE CHALLENGE OF EXTENDING TRADE DRESS PROTECTION TO THE LOOK AND FEEL OF WEB SITES IN THE EVOLVING INTERNET.Dostupné na: http://www.wcl.american.edu/journal/lawrev/49/vol49–6_nguyen.pdf?rd=1 [cit. dne 24. 2. 2001].

[473] Dostupné na adrese: http://www.internetlibrary.com/pdf/blue%20nile.pdf [cit.dne 24. 2. 2001].

[474] K tomu srv. např. ochrannou známku Společenství č. 13367, jejímž vlastníkem je BP p.l.c. Tato známka je registrována u OHIM jako barevná, ve vyobrazení známky je však celá čerpací stanice pohonných hmot. Tato známka může být nalezena rovněž v databázi ochranných známek na Portálu Úřadu průmyslového vlastnictví na adrese www.upv.cz [cit. dne 24. 2. 2001].

[475] K tomu srv. např. rozhodnutí Nejvyššího soudu ČR sp. zn. 23 Cdo 2667/2008, ze dne 13. 1. 2011. Dostupné na: profipravo.cz [cit. dne 24. 2. 2011].

[476] Srv. dále např. rozhodnutí Nejvyššího soudu ČR sp. zn. 23 Cdo 3796/2010, ze dne 25. 1. 2011,. Dostupné na: profipravo.cz [cit. dne 24. 2. 2011].

[477] Zde autor opětovně odkazuje napříspěvek doc. JUDr. Ludmily Lochmanové, Ph.D.

[478] Právo a Zřízení Zemské dědičného království Českého. V redakci H. Jirečka, Praha, 1888 – dále jen OZZ.

[479] Deklaratoria a Novely /edice/ in Vývoj české ústavnosti v letech 1618–1918.Uuspořádali K. Malý a L. Soukup. Praha: Karolinum 2006, (dále jen „DaN“).

[480] V OZZ článcích O.I – O.XX najdeme ustanovení o testamentární posloupnosti, od článku O.XXI – O.XXVIII o „povinném díle“ a ve zbývajících článcích je upravena posloupnost intestátní. V DaN pak najdeme pasáž „O successi a nápadu vedle kšaftu“ v článcích J. j. 1. do 28., pasáž „O nápadech bez pořízení ze světa sešlých“ v článcích K. k. 1. do 29. A konečně pasáž „O třetím počtu napadníků collateralium“ v článcích K. k. 29. do 46.

[481] WOCEL, J. E. O staročeském dědickém právu. Praha 1861.

[482] KALOUSEK, J. O staročeském právě dědickém a královském právě odúmrtném na statcích svobodných v Čechách a na Moravě. Praha 1894, s. 58.

[483] RAUSCHER, R. Dědické právo podle českého práva zemského. Bratislava 1922, např. s. 44.

[484] Reziduum někdejšího nedílu, zachování šlechtického rodu, alimentární funkce?

[485] Před OZZ bylo ke kšaftovní ještě potřeba svolení panovníka (mocný list). Článek O.III. OZZ výslovně tuto podmínku zrušil – někdy se udává, že povinnost mohla být reziduem souhlasu panovníka s „děděním“ léna.

[486] RAUSCHER, R. Dědické právo podle českého práva zemského. Bratislava, 1922, s. 95: „Obnovené zř. přijímá definici starého kšaftu, která neshoduje se s definicí římského práva…“.

[487] Před rokem 1627.

[488] Článek O.I., OZZ, – „O.I. Kšaft nic jiného není nežli vysvědčení a vyjevení poslední vůle lidské, jakby kdo chtěl, aby po smrti jeho s statkem a s věcmi jemu vlastně náležejícími a v moci jeho zůstávajícími zachováno býti mělo…“.

[489] KRÁL, P. Mezi životem a smrtí – testamenty české šlechty v létech 1550–1650. České Budějovice, 2002, s. 26–27.

[490] Vzývání božího jména.

[491] Část protokolu středověké listiny, uvádějící jméno a tituly jejího vydavatele – (věta, kterou kšaftující deklaruje, že právě touto listinou /kšaftem/ činí svou vůli známou před každým a kdekoli bude čten a slyšen).

[492] Z lat., uveřejnění, vyhlášení, prohlášení.

[493] Je třeba připomenout, že po roce 1627 nebylo třeba do kšaftu vkládat možnost změnit či zrušit kšaft nebo možnost činit dodatečné odkazy. Prosadila se totiž zásada, že každý relevantní následující kšaft zrušil ten předchozí – ve starším dědickém právu tomu tak nebylo. – Článek O.IX OZZ

[494] Článek I.i.2. DaN „Kdo by pak psáti neuměl, tehdy on na ten a ne jiný způsob kšaftovati moci nemá, jak táž litera Obnoveného zřízení zemského s sebou přináší. Jakož také ty z stavu panského neb rytířského osoby, které by k pečetění a podepsání kšaftu na svědomí dožádány byly, týž jim odeslaný kšaft pečetiti ani podpisovati nemají, leč by kšaftující napřed jak jej, tak i ta psaní, kterými se jich dožaduje, vlastní rukou podepsal a pečeť svou přitisknouti a přivěsiti dal.“

[495] Článek I.i.1. DaN.

[496] Článek O.V., OZZ, s. 408.

[497] Článek O.XIX. OZZ, s. 418.

[498] Článek O.X. OZZ, s. 412.

[499] Tamtéž.

[500] Článek. I.i.4. DaN.

[501] Obdoba dnešní závěti notářským zápisem.

[502] Článek I.i.8. DaN.

[503] Článek I.i.10. DaN.

[504] Článek O.XII. OZZ, s. 412.

[505] Článek O.XVII. OZZ, s. 416.

[506] Článek I.i.9. DaN.

[507] Článek O.XIII. OZZ, s. 414.

[508] Tamtéž.

[509] Článek O.XV. OZZ, s. 414.

[510] Článek O.VII., OZZ, s. 410 – „Kdyžby svědčily dcky zemské otci a synu jeho neb dětem spolu na které zboží buď trhem, zápisem neb kšaftem, a to zboží že bychom My nebo dědicové Naši. budaucí králové Čestí, poručiti ráčili pro neposlušnost otce vzíti: tehdy dotčené statku vzeti nemůže synu neb dětem jeho ke škodě dílu jejich a spravedlnosti býti, než oni při svých zápisích ve dskách zemských anebo při kšaftu zůstaveni a náležitě, co se jejich dílův dotýče, opatřeni budau, pokudžby otci toho neposlušenství a svévolnosti nenapomáhali.“.

[511] Zde je ovšem nutno pojem „dědictví“ vykládat jako nemovitý majetek – statek.

[512] Článek O.XXI. OZZ, s. 420 „Kdyžby otec o dotčeném svém statku kšaftoval, aby jej na dva díly rozdělil, a jeden díl synům svým v rovnosti, jakožto jim z přirození vlastně náležející nebo povinovatý díl, dal a zanechal; druhý pak díl aby tolikéž synům zůstal, však aby při vůli otce bylo, chtěl-li by druhý díl mezi syny na rovný díl rozděliti, aneb jednomu z nich nětco víceji nechati, anebo toliko dokonce všecek jednomu samému jej přivlastniti“.

[513] Článek O.III, OZZ, s. 406.

[514] Článek O.VI. OZZ, s. 408.

[515] Článek O.XXVII. OZZ.

[516] ROUČKA, B.; RŮŽIČKA,V. Pracovní heslář českého právně historického terminologického slovníku. Praha: Ústav státu a práva ČSAV, 1975, s. 321 – nápad = 1. posloupnost dědická; 2. podíl dědický; 3. odúmrť; 4. nárok; 5. námitka

[517] OZZ, s. 424, čl. O.XXIX: „Nápad jest vstaupení aneb vkročení do statku, jmění neb práva a spravedlnosti jiného, kterýby bez pořízení statku svého z tohoto světa vykročil, a hned jeho statek připadá druhému totiž na toho, na kohož nápad statku svědčí. A ti se rozumí, že jsou bez pořádného kšaftu z tohoto světa sešli: Kteří o statku svém dokonce nic nekšaftovali; aneb žeby někdo kšaft učině, ten nepořádně a proti právu udělal; jako také kdyby kšaft z příčin hodných vedle práva k zrušení a k zdvižení přišel; aneb byť pak i pořádně a podle práva kšaft učiněn byl, dědictví však a statku žeby podle znění téhož kšaftu ujato nebylo.“

[518] OZZ, s. 426, článek O.XXX

[519] Pojem dědic byl ve starší době polysémem. Označoval původně nabyvatele z titulu práva dědického nebo také člověka svobodného, poddaného přímo králi a nakonec také svobodného vlastníka selské půdy (Roučka, B.; Růžička, V. Pracovní heslář českého právně historického terminologického slovníku. Ústav státu a práva ČSAV. Praha 1975, s. 87). Zde se přidržíme prvního významu s tím, že jde v OZZ je již používán jako ekvivalent pro pojem nápadník. Viz také poznámka 11

[520] OZZ, s. 426, článek O.XXX

[521] OZZ, s. 426

[522] K. k. 3. DaN: „Co se tedy prvního počtu těch, kteří se nacházejí na linii dolů sestupující dotýče, tu nařizovati a tomu chtíti ráčíme, aby mezi pozůstalostí otce a matky rozdíl činěn byl.“

[523] Článek K.k.14 DaN: „Až potud o linii dolů sestupujících, která přede všemi jinými takovou přednost má, že pokud která osoba z též linie před rukama by byla, tehdy žádný jiný pořádek neb počet nápadníků ani nahoru vstupujících, ani poboční linie místa nemá.“

[524] V dobové terminologii = mohovitý i nemohovitý statek, grunt, svršky i nábytky

[525] V uvedených článcích OZZ a DaN shledáváme, že nejen, že instituce nedílu s OZZ nezanikla, ale že má např. pro dědické právo i po roce 1627 význam.

[526] Nemovitý majetek nemohl být takové osobě ani zapsán.

[527] Dobově = od otce živností opatřeni byli; nebo také „vybyté“ děti.

[528] Dobově = nevybyté/neoddělené děti v otcovském statku.

[529] Článek K.k.13. DaN.

[530] K.k. 13 DaN – „… navrácení neb do podílu zase kladení, jenž slove jus collationis, podobně při podílech statku mateřského zachováváno býti má“.

[531] Poslední věty druhého odstavce článku zní: „Avšak i takové opatření syna podobně ztenčovati a umenšovati nemá z toho, co otec jiným synům pro legitima v otcovském dílu zanechati povinen jest.“.

[532] Podle Kalouska vyjádřili tuto zásadu stavové čeští v zamítavé odpovědi na dědické nároky Anny dcery krále Vladislava a manželky rakouského arcivévody Ferdinanda usnesením z 12. října 1526 – In KALOUSEK, J. České státní právo. Praha 1892, s. 206.

[533] Spojením „bratři po otci“ jsou v DaN i v tomto textu míněni sourozenci z téhož otce, nikoli bratři otcovi.

[534] Vychází se z pojetí DaN podle kterých: „… ti bratři pak, kteří ze dvou otců a jedné matky zplozeni by byli, latinie uterini, jednobřišní se jmenují…“. V textu tohoto příspěvku se pro zjednodušení používá pojem polorodí pro sourozence jejichž příbuzenství je zprostředkované matkou, při vědomí toho, že se obvykle tento pojem používá pro všechny, kdo mají společného jednoho z rodičů.

[535] K.k.20. a další DaN.

[536] A to, i kdyby byly z majetku svého otce „vybyty“.

[537] Spojením „polorodí bratři“ jsou v DaN i v tomto textu míněni sourozenci z téže matky ale z jiného otce.

[538] K.k. 23 DaN.

[539] K.k. 24 DaN.

[540] K.k. 26 DaN.

[541] K.k. 27 DaN.

[542] OZZ, s. 436 „Umřel-li by kdo z mužského neb ženského pohlaví, nemaje žádného nahoru ani dolů sstupující línie, ani v poboční línii v dotčeném vyměřeném desátém stupni, a byl ženatý …“.

[543] K.k.42. DaN: „… Také tato quarta, byť žádných smluv věnných před rukama nebylo, místa míti nemá, kdyby odemřelý z manželů v živobytí pozůstalého kšaftem svým náležitým odkazem opatřiti tak vysoko, jak sice dle stavu vdovu poctivě věnem opatřiti, obyčej jest.“

[544] článek O.XLVII.OZZ – „… tehdy v té a ve všech jiných případnostech zanechá se při těch manželských smlouvách s porovnáních, kteréž jsau manželi mezi sebau u přítomnosti dvau nebo tří počestných z stavu panského neb rytířského osob učinili, jenž takové smlauvy rukami svými podepsali a pečeťmi utvrdili anebo sice dckami zemskými ujistili“ – Jestliže to bylo účelné, mohl některý z manželů závazky z věnné smlouvy zrušit. Viz článek K. k. 38. DaN: Kdyby pak manželé jeden druhého z nich dobrovolně propustiti a takové smlouvy věnné (jak to učiniti mohou) vyzdvihnouti a zrušiti chtěli, tehdy mají se ke dskám zemským společně dostaviti a takové zdvižení a cassati vykonati dáti. Nebyly-li by pak takové smlouvy svadební ve dsky zemské, jak již dotčeno, vloženy, tehdy bude dosti, kdyby otevřený list na takové propuštění mezi nimi učiněn a ten od nich a dvou k tomu dožádaných a v zemi usedlých svědků vyššího stavu podepsán a zpečetěn byl. A kdyby se toho nestalo, tehdy obdrží smlouvy věnné své esse moc a podstatu a ten čtvrtý díl neb quarta místa míti nebude.

[545] K.k.41 DaN: „Dále dotčené ustanovení také vysvětlovati ráčíme, že tento čtvrtý díl toliko v tom případě těm ženám vydán býti má, kdyby mezi manželi honestum ac justum matrimonium, poctivé a pořádné manželství bylo. Neb pokud by svou concubinam, souložnici, aneb zjevnou kurvou oddati se dal, tehdy takové, byť mezi nimi žádných smluv svadebních se nestalo, táž quarta vydávána býti nemá.“

[546] Pozůstalý mohl zanechat příbuzných, ti však nemuseli být k dědictví oprávněni, viz např. pravidla o vyloučení z dědických nároků.

[547] K.k.40. DaN

[548] Například pod právem zemským a současně právem městským, což bylo v dané době velmi častým jevem

[549] K.k.36. DaN

[550] K. k. 46. DaN: „Touž incapacitatem, nezpůsobnost cizozemců k nápadu dále tak vysvětlovati ráčíme, že ona ne toliko na nemohovité grunty, ale na mohovité jmění a odtud pocházející dědictví rozuměna býti má.“

[551] O.XLIII.OZZ: „Jakož pak také až podnes nápadové jen toliko na obyvatele dědičného králoství Českého a zemí k nemu vtělených … na žádné pak cizozemce se nevztahovali a k nim připauštěni nebývali: avšak nyní to tak vysvětlovati, nařizovati a tomu milostivě chtíti ráčíme, aby nápadové na cizozemce, považujíce těch Našich věrných poddaných, kteří se v tomto nynějším příběhu v dědičném našem království českém osadili, rovně též jako na dotčené obyvatele království Českého a zemí k němu přivtělených, šli a připadali. Však předně, spůsobě oni sobě to, aby podle tohoto Zřízení Zemského do země náležitě přijati byli, a všecko to činili a vykonávali, co vyměření našeho dědičného království českého a v tom Zřízení Našem obsažená práva ukazují a s ssebau přinášejí; nebo krom toho, jakožto nespůsobní, nápadův neužijí a k nim připuštěni nebudau.

[552] OZZ, s. 434

[553] OZZ, s. 436

zpět na obsah | TOC

Table of Contents

HOSPODÁŘSTVÍ A PRÁVO

POVINNÉ ÚDAJE O E-KNIZE

E-KNIHA - JAK NA TO? | E-BOOK - HOW TO ...?

AUTORSKÝ KOLEKTIV

OBSAH

SEZNAM ZKRATEK

ÚVODEM

I.ČÁST: TEORETICKÉ OTÁZKY VZTAHU PRÁVA A EKONOMIE

1.kapitola - Hospodářské právo a hospodářství a právo

2.kapitola - Úvahy o vzájemném působení hospodářského práva a obchodního práva na ekonomické vztahy a procesy[35]

3. kapitola - Hospodářská politika a právo[82]

4.kapitola - Státní regulace podnikatelských subjektů jako nástroje řízení ekonomiky[109]

II.ČÁST: ASPEKTY PRÁVNÍ REGULACE EKONOMIKY

1. kapitola - Moderní typy organizačních struktur

2. kapitola - Právo Evropské unie a hospodářství členského státu

3.kapitola - Úprava přeshraničního přemístění sídla obchodních společností v sekundárním evropském, slovenském a španělském právu

4.kapitola - Aspekty ručení České republiky z důvodu zavedení tzv. srážkové daně v oblasti obnovitelných zdrojů energie z pohledu evropského a mezinárodního práva

5.kapitola - Hospodářství a daňové předpisy[189]

6.kapitola - Majetek státu ve vlastnictví a správě[208]

7.kapitola - Správní řízení a podnikání

8.kapitola - Právo podnikat a modifikace v úpravě živnostenského zákona (vybrané problémy)[210]

9.kapitola - Veřejné zakázky

10.kapitola - K ekonomické kriminalitě a nežádoucí kriminalizaci obchodně právních vztahů

11.kapitola - Veřejná správa a korupce

12.kapitola - Korupční rizika ve státní a veřejné správě

13. kapitola - Regulace řemesel ve středověkých městech na příkladu města Chebu

III.ČÁST: STYČNÉ BODY HOSPODÁŘSKÉHO, OBCHODNÍHO A SOUKROMÉHO PRÁVA

1.kapitola - Vybrané otázky odpovědnosti členů statutárních orgánů kapitálových společností za škodu způsobenou společnosti výkonem funkce[266]

2.kapitola - Uplatňování nároků věřitelů vůči členům statutárního orgánu[278]

3.kapitola - Oddlužení – veřejnoprávní zásah do soukromého práva?

4.kapitola - Zefektivnění poskytování soudní ochrany ve sporech z obchodněprávních vztahů

5.kapitola - Typy rozhodčích nálezů

6.kapitola - Trh s vysílacími právy na přenosy ze sportovních událostí[350]

7.kapitola - Některé aspekty „náhradního obchodu“ s ohledem na právní úpravy náhrady škody[367]

8.kapitola - K některým problémům právní úpravy smlouvy o tichém společenství z historického a aktuálního pohledu

9.kapitola - Průmyslové právo jako vklad tichého společníka

10.kapitola - Dědické právo podle OZZ (juristický rozbor)

SEZNAM LITERATURY

RESUME

O AUTORECH