PRÁVO DUŠEVNÍHO VLASTNICTVÍ (OLOMOUCKÉ PRÁVNICKÉ DNY 2014)

PDV/IPL-UPOL:OPDNY 2014

SEKCE PRÁVA DUŠEVNÍHO VLASTNICTVÍ OLOMOUCKÝCH PRÁVNICKÝCH DNŮ 2014

Recenzovaný sborník příspěvků sekce práva duševního vlastnictví z mezinárodní vědecké konference pořádané Právnickou fakultou Univerzity Palackého v Olomouci ve dnech 14.-15.05.2014

Uspořádal: Michal Černý, Ph.D., editor.  Recenze: Prof. JUDr. Ivo Telec, CSc.

Vydalo: Iuridicum Olomoucense o.p.s., Olomouc 2015

MONSE. e-kniha|e-book

ISBN: 978-80-87382-66-0 (IBOOKS)

ISBN: 978-80-87382-63-9 (EPUB)

ISBN: 978-80-87382-64-6 (MOBIPOCKET)

ISBN: 978-80-87382-65-3 (PDF)

OBSAH = AUTORY PŘÍSPĚVKŮ JSOU

PETR PRCHAL

K ZÁKLADNÍM VÝCHODISKŮM NOVÉ PRÁVNÍ ÚPRAVY OSIŘELÝCH DĚL.

SILVIA LATTOVÁ

VÝZVY ČESKÉMU A SLOVENSKÉMU AUTORSKÉMU PRÁVU V 21.STOROČÍ

NORBERT ADAMOV

NETRADIČNÉ VÝTVORY AKO PREDMET AUTORSKOPRÁVNEJ OCHRANY?

PERFORMANCE AKO PREDMET AUTORSKOPRÁVNEJ OCHRANY

TOMÁŠ KLINKA

ZÁKON O PRIEMYSELNOM VLASTNÍCTVE (??) KODIFIKAČNÉ OTÁZNIKY

KATARÍNA CHOVANCOVÁ (ROD.SABOVÁ)

OCHRANNÁ ZNÁMKA SPOLOČENSTVA ALEBO EURÓPSKA OCHRANNÁ ZNÁMKA

MICHAL ČERNÝ

NENÍ SYREČEK JAKO SYREČEK

O VADÁCH NEHMOTNÝCH VĚCÍ

PETR KOŠÍK

SOUDNÍ PŘÍSUŠNOST A ROZHODNÉ PRÁVO VE SPORECH Z PRŮMYSLOVÝCH PRÁV S MEZINÁRODNÍM PRVKEM. SROVNÁNÍ EU A JAPONSKO.

RADOMÍR ADÁMEK - LENKA KUŽVARTOVÁ - PETR ŠEVČÍK

FENOMÉN POŘIZOVÁNÍ ZÁZNAMŮ A ZPROSTŘEDKOVÁNÍ PŘENOSŮ ZE SOUDNÍ SÍNĚ

VÝZVY ČESKÉMU A SLOVENSKÉMU AUTORSKÉMU PRÁVU V 21. STOROČÍ

JUDr. SILVIA LATTOVÁ

Abstrakt: Prudký technologický rozvoj a nárast nových druhov služieb v poslednom období nevyhnutne volajú aj po zmenách legislatívy. Tradičné chápanie autorského práva a jeho úprava v autorských zákonoch už dostatočne neuspokojuje potreby žiadnej zo zúčastnených strán. Nedávne zmeny v právnych poriadkoch v Českej aj Slovenskej republike, či úvahy o reforme európskeho autorského práva, dávajú jasne najavo snahu odborníkov z oblasti práva duševného vlastníctva čo najlepším spôsobom „vtesnať“ prudký technologický vývoj do úzkych komnát autorského práva.

Kľúčové slová: reforma autorského práva; technologický rozvoj; Nový občanský zákoník

Abstract: The fast development of the technologies and the arrival of the newest kind of services in the recent pact need to be somehow reflected in the changes of the legislature. The tradition understanding of the copyright law and its expression in the Copyright Acts does not sufficiently meet the expectation of any of the interested parties. Recent changes in the legal acts at Czech and Slovak republic or the thoughts about the reformation of the European copyright law clearly shows the great effort of the experts on the intellectual property right to “cram” the fast technological development into the narrow chambers of the copyright law.

Keywords: Reform of the copyright law; technological evolution; New Civil Code

Úvod

Rýchly technologický vývoj v 20. a 21. storočí zanecháva citeľné stopy nielen v oblastiach prírodných vied, ale aj v oblasti vied humánnych, odvetvie práva nevynímajúc. A tak právu, z pozície strážcu spravodlivosti a dodržiavania morálnych hodnôt, prislúcha tento vývoj sledovať a náležite reflektovať vo forme zmeny právnych predpisov. Právne predpisy však, z objektívnych dôvodov, nedokážu reagovať na každú zmenu, čo môže byť v prípade práva duševného vlastníctva a práva informačných technológií o to citeľnejšie. A tak čelí autorské právo na Slovensku, v Českej republike, ale aj v inde v Európe výzve, ako sa čo najlepším spôsobom vysporiadať s aktuálnymi problémami a otázkami, ktoré s digitálnou dobou súvisia.

Súčasťou českého právneho poriadku je, s účinnosťou od 1.1.2014, Nový občanský zákoník[1] (NOZ), ktorý okrem mnohých iných právnych inštitútov, novelizoval aj ustanovenia autorského zákona upravujúce licenčné vzťahy.

V Slovenskej republike, kde sa udiali zásadné koncepčné zmeny v oblasti autorského práva už prijatím poslednej novely autorského zákona (ďalej len ako „Novela“)[2], sa aktuálne diskutuje o potrebe (či nevyhnutnosti) novelizácie autorského zákona, resp. o prijatí úplne nového právneho predpisu, ktorý by reflektoval technologický vývoj v oblasti práva duševného vlastníctva za posledné obdobie.

V Európskej únii sa hovorí o potrebe (či dokonca nevyhnutnosti) zmeny chápania funkcií autorského práva. Európska komisia vydala v júli v roku 2014 správu o verejnej konzultácii ohľadom revízie európskeho autorského práva. Komisia umožnila širokému okruhu rôznych subjektov aktívne sa zapojiť do diskusie o smerovaní európskeho autorského práva.[3]

Do diskusie sa zapojilo množstvo používateľov autorských diel, spotrebiteľov, nositeľov práv, či zástupcov organizácií kolektívnej správy. Konzultácia sa týkala napríklad otázok súvisiacich s princípom teritoriality autorského práva, oblasti výnimiek a obmedzení či podmienok cezhraničného prístupu k digitálnemu obsahu, registrácie chránených diel, efektívneho vymáhania práv duševného vlastníctva a iných. Cieľom konzultácie bolo získať názor čo najširšieho spektra zainteresovaných strán, v nadväznosti na aktuálne otázky práva duševného vlastníctva. Výsledkom bolo získanie viac ako 9500 reakcií na predložený dokument a viac ako 11000 pripomienok, vrátane otázok a komentárov, ktoré boli Komisii adresované. Podnety boli získané od koncových užívateľov, archívov, múzeí, knižníc, vydavateľov, či poskytovateľov internetového pripojenia. Zaujímavosťou je, že do prieskumu sa zapojilo len málo verejných inštitúcií iných, ako členské štáty.[4]

1. Nový Český občiansky zákonník a novela Slovenského Autorského zákona

Nový právny predpis je vo všeobecnosti nepochybne veľkou výzvou pre právnu teóriu a rovnako aj právnu prax k tomu, aby sa úspešne vysporiadala z novými právnymi inštitútmi, ktoré zmena akéhokoľvek právneho predpisu prináša. Takáto výzva je o to rozsiahlejšia a zložitejšia, ak ide o zmenu základného piliera súkromného práva, ktorým občiansky zákonník nepochybne je. Dôkazom zmeny vo vývoji a smerovaní občianskeho práva v Českej republike je aj samotná dôvodová správa k NOZ, ktorá hovorí o diskontinuite NOZ s cieľom pripraviť právny predpis, ktorý bude zodpovedať štandardným úpravám v Európe rešpektujúc stredoeurópske tradičné myslenie.[5]

NOZ zjednotil roztrieštenú právnu úpravu zmluvných licencií k predmetom duševného vlastníctva, pričom v osobitných ustanoveniach upravuje udelenie licencie pre autorské diela (§§ 2371 a nasledujúce) a iné. Zámerom jednotnej úpravy podmienok udeľovania licencií pre predmety chránené autorským právom, ako aj právom priemyselného vlastníctva, je priniesť jednoduchší a komfortnejší spôsob udeľovania licencií, ako aj posilnenie právnej istoty zmluvných strán.

Systematika úpravy zmluvných licencií a licenčných vzťahov je v NOZ nasledovná: všeobecné ustanovenia upravujú základné otázky týkajúce sa predmetov chránených právom duševného vlastníctva a špeciálne, resp. zvláštne ustanovenia NOZ podrobnejšie upravujú licenciu k predmetom chráneným autorským zákonom, práva súvisiace s autorským právom a právo výrobcu databáz.

V súlade s ustanoveniami NOZ je základnou funkciou licenčnej zmluvy poskytnutie oprávnenia (nadobúdateľovi) na výkon práva duševného vlastníctva (licenciu) v dojednanom obmedzenom, resp. neobmedzenom rozsahu za čo sa nadobúdateľ zaväzuje zaplatiť odmenu (ak nie je dojednané bezplatné poskytnutie licencie). Možnosť poskytnúť licenčnú zmluvu aj bezodplatne [6] je zmenou najmä vo vzťahu k predmetom priemyselného vlastníctva[7].

Aj možnosť rozhodovania o odplatnosti licenčnej zmluvy (najmä vo vzťahu k predmetom priemyselného vlastníctva) prispieva k posilneniu autonómie a prejavu vôle zmluvných strán, čo je aj zámerom tvorcov NOZ.[8]

Novela zákona č. 618/2003 Z. z. autorský zákon (ďalej len ako „SAZ“) priniesla najmä zmeny týkajúce sa formy licenčnej zmluvy, ktorú prispôsobila používaniu chránených diel v on-line prostredí. Obligatórna písomnosť licenčnej zmluvy sa po účinnosti Novely vyžaduje len pri udelení výhradnej licencie, v prípade hromadných licenčných zmlúv, kolektívnej licenčnej zmluvy či zmluvy na vydanie diela pri neperiodických publikáciách (ustanovenie § 40 ods. 2 SAZ). Ďalšie zmeny sa týkajú obligatórnych náležitostí licenčnej zmluvy, určenia spôsobu a rozsahu licencie či možnosti požiadať druhú zmluvnú stranu o vystavenie písomného potvrdenia o uzatvorení zmluvného licenčného vzťahu na základe žiadosti niektorej zo zmluvných strán[9].

Obdobne ako v Českej republike, aj slovenský zákonodarca zmenami v SAZ posilňuje právnu istotu zmluvných strán pri užívaní chráneného predmetu na základe uzatvorenej licenčnej zmluvy; a tak po účinnosti Novely platí, že v prípade, ak si zmluvné strany neurčia v licenčnej zmluve spôsob, akým môže nadobúdateľ licencie dielo používať, uplatní sa zákonná domnienka, že licencia bude udelená na spôsob použitia diela nevyhnutný na dosiahnutie účelu zmluvy.[10]

Zaujímavou novinkou tak v ustanoveniach SAZ, ako aj NOZ, je možnosť zmluvných strán upraviť si časť licenčnej zmluvy odkazom na licenčné podmienky. Oba právne predpisy zhodne vyžadujú, aby takéto licenčné podmienky boli zmluvným stranám známe alebo sú verejné dostupné[11].

Obligatórna písomná forma je v súlade s ustanoveniami NOZ stanovená v prípade (i) udelenia výhradnej licencie alebo pre (ii) licenciu zapísanú v príslušnom verejnom zozname. Rovnako platí, že licencia k predmetu priemyselného vlastníctva zapísaného do verejného zoznamu je voči tretím osobám účinná zápisom do takého zoznamu.

S odplatou za udelenie licencie úzko súvisia aj ďalšie ustanovenia v NOZ; konkrétne ustanovenie § 2358 NOZ, ktoré umožňuje, že licenciu je možné udeliť aj bezodplatne a ustanovenie § 2374 NOZ vzťahujúce sa na licencie pre predmety chránené autorským právom, ktoré umožňuje, aby v prípade dojednania nízkej odmeny, ktorá je v zjavnom nepomere k výnosom získaným z využitia licencie, mal autor právo na vyplatenie dodatočnej primeranej odmeny. NOZ (na rozdiel od predchádzajúce právnej úpravy) výslovne ustanovuje, že tohto práva sa autor nemôže vzdať.[12]

2. Budúcnosť autorského práva v Čechách a na Slovensku

V roku 2013 Ministerstvo spravodlivosti Slovenskej republiky publikovalo na svojej webovej stránke legislatívny zámer zmeny autorského zákona na Slovensku.

Nový autorský zákon by mal oblasti práva duševného vlastníctva priniesť moderný a flexibilný právny predpis a tak prispieť aj k zvýšeniu konkurencieschopnosti Slovenskej republiky na trhu s kreativitou. Tiež by mal docieliť a zabezpečiť rovnováhu v právach a záujmoch rôznych skupín nositeľov práv ako aj užívateľov chránených diel. Slovami samotného legislatívneho zámeru autorského zákona „nosnými cieľmi sú preto modernizácia, flexibilita, právna istota“.

Predložený legislatívny zámer sleduje systematiku autorského zákona (SAZ) a návrhy zmien prináša v nasledovných oblastiach: (i) autorské právo hmotné, (ii) zmluvné autorské právo, (iii) výnimky a obmedzenia, (iv) práva súvisiace s autorským právom, (v) osobitné právo k databáze, (vi) ochrana a vymožiteľnosť práv a (vii) kolektívna správa práv.

Z množstva navrhovaných zmien je možné spomenúť napríklad revíziu pojmových znakov chráneného diela, (najmä zavedenie jedinečnosti ako pojmového znaku diela), nutnosť reflektovať rozhodnutia Súdneho dvora EÚ, či zmena v oblasti práv súvisiacich s databázou.

Obdobne ako úprava v NOZ, aj legislatívny zámer autorského zákona počíta so zavedením inštitútu odstúpenia od (licenčnej) zmluvy, ktorý umožní autorovi, resp. poskytovateľovi licencie využiť zákonnú možnosť odstúpenia od zmluvy v prípade, ak zmluvná strana nevyužíva výhradnú licenciu dohodnutým spôsobom[13] alebo možnosť odstúpenia od zmluvy z dôvodu presvedčenia autora (alebo poskytovateľa licencie), ak ide o doposiaľ nezverejnené dielo.[14]

Pri porovnaní aktuálnej právnej úpravy v Českej republike s navrhovanou právnou úpravou de lege ferenda v Slovenskej republike je možno namieste úvaha o obdobnom postupe pri riešení otázky zjednotenej úpravy licenčných zmlúv na diela chránené autorským právom a právom priemyselného vlastníctva.[15]

Záver

Autorské právo tak v Českej republike, ako aj na Slovensku, prechádza obdobím veľkých zmien, možno sa dá povedať, svojím obdobím renesancie. V slovenskom autorskom práve bolo nepochybne dôležitou (aj keď určite nie jedinou) zmenou upustenie od obligatórnej písomnej formy licenčnej zmluvy. Rovnako pozitívne je potrebné vnímať aj legislatívny zámer autorského zákona, ktorého jasne stanovené ciele prinášajú do oblasti duševného vlastníctva optimistickú náladu. Čas na vytvorenie kvalitného právneho predpisu tak práve dozrel. Inšpiráciou môže byť aj Nový občanský zákoník, ktorý už svetlo právneho sveta uzrel. Ten slovenský na svoju príležitosť ešte trpezlivo čaká.

Literatúra

ADAMOVÁ, Z. Autorské právo de lege ferenda. Právny obzor, 2013, č. 5

HUSOVEC, M. Verejný záujem v autorskom práve. Výnimky a obmedzenia – reštriktívne? Právny obzor, 2013, č. 5,

ŠVIDROŇ, J. Právo duševného vlastníctva. In LAZAR, J. a kol. Občianske právo hmotné; tretie doplnené a prepracované vydanie. Bratislava: IURA EDITION, 2006, s. 598. ISBN 80-8078-084-6.

TELEC, I., TŮMA, P. Licenční smlouva v pojetí nového občanského zákonníku. In JAKL, L (ed) Nový občanský zákoník a duševní vlastnictví. Praha: Metropolitan University PraguePRess, 2012, s. 163, ISBN 978-80-86855-87-5.

VOJČÍK, P. Rekodifikácia Občianskeho zákonníka a duševné vlastníctvo; dostupné na http://www.ja-sr.sk/files/C_P_D_final_tlac_pdf.

Dôvodová správa k zákonu č. 89/2012.; dostupné na http://obcanskyzakonik.justice.cz/texty-zakonu

Kontakt: JUDr. Silvia Lattová. Právnická fakulta Masarykovy univerzity. Email: sisa.lattova@gmail.com

K ZÁKLADNÍM VÝCHODISKŮM NOVÉ PRÁVNÍ ÚPRAVY OSIŘELÝCH DĚL

JUDR. PETR PRCHAL

Abstrakt Příspěvek „K základním východiskům právní úpravy osiřelých děl“[16] se zabývá východisky, potřebností a podobou právní úpravy osiřelých děl. Příspěvek je z větší části založen na výkladu základních pojmů týkající se problematiky osiřelých děl. Pozornost je v tomto směru věnována zejména definici osiřelých děl a nositeli práv. Dále se příspěvek věnuje typologii, vzniku a ohnisku problematiky osiřelých děl. Nakonec se autor kriticky vyjadřuje k nově přijaté právní úpravě osiřelých děl v České republice spočívající v transpozici směrnice o osiřelých dílech, přičemž namítá zejména její neúplnost.

Klíčová slova: osiřelá díla, právní úprava, směrnice, definice

ESSENTIAL BACKGROUND FOR A NEW ORPHAN WORKS REGULATION

Abstract The article “Essential background for a new orphan works regulation” deals with approaches, necessity and form of regulation for orphan works. The paper is largely based on the interpretation of basic concepts relating to the issue of orphan works. Attention in this respect is paid to the definition of orphan works and rightholders. Furthermore, the paper concerns on typology, inception and focus of orphan works. Finally, the author critically comments on the newly adopted orphan works legislation in the Czech Republic, consisting in transposing the Directive on orphan works, while objects in particular its incompleteness.

Key words: orphan works, regulation, directive, definition

1. Úvod

Dovolte mi, abych se v tomto příspěvku vyjádřil k základním východiskům, potřebnosti a podobě právní úpravy osiřelých děl. Významnou skutečností v tomto směru byla v České republice transpozice směrnice o osiřelých dílech, která vstupuje v platnost dne 23. 10. 2014. Je známo, osiřelá díla jsou autorská díla a jiné předměty ochrany, u kterých nelze dohledat nositele práv. Nemožnost dohledání pak konkrétně znamená nemožnost určení a nemožnost nalezení nositele práv. Z osiřelých děl neplyne nikomu žádný užitek, naopak významně brání tomu, aby tato díla mohla být užívána subjekty, které o ně jeví zájem, nemohou se stát součástí nově tvořených děl. Osiřelým dílem se může stát jakékoli autorské dílo či jiný předmět ochrany. Současná doba trvání majetkových autorských práv a majetkových práv s právem autorským související, spolu se způsobem tvorby děl současných znamená do budoucna riziko stoupajícího počtu osiřelých děl, ačkoli přesná čísla těchto děl nejsou ani dnes dobře známá.[17] Osiřelá díla nejvíce tíží veřejně přístupné instituce jako jsou knihovny, muzea, galerie, archivy, pro které osiřelá díla znamenají překážu pro digitalizaci a zpřístupňování autorských děl z jejich fondů a sbírek. Tíží však i zcela běžného člověka, který jeví zájem o užití osiřelého díla.

2. Definice pojmu

Pojem osiřelá díla (Orphan works) je mezinárodně shodně používán k vyjádření situace, kdy je nemožné určit a nemožné nalézt autora nebo jiného nositele práv k dílu (předmětu ochrany) za účelem získání svolení k užití takového díla (tj. souhlas s užitím, licence).[18] Definice pojmu osiřelá díla či osiřelé dílo se však mezinárodně mohou mírně lišit. Poprvé byl pojem osiřelá díla definovaný národní knihovnou USA[19] jako „autorská díla, u kterých je složité či nemožné dohledat nositele práv“.[20] Směrnice o osiřelých dílech definuje osiřelá díla jako taková, pokud „ …není-li určen žádný nositel práv k dílu či zvukovému záznamu, nebo i když jsou jeden či více nositelů práv určeni, žádný není nalezen navzdory důslednému vyhledávání nositelů práv provedenému a zaznamenanému v souladu s článkem 3 směrnice.“[21] Z podobného pojetí osiřelých děl vychází nově i definice osiřelého díla v AutZ. Rozdílně autorský zákon Kanady osiřelá díla výslovně nedefinuje, pouze čl. 77 uvozuje rubrika „Nositelé práv, kteří nemohou být dohledáni“,[22] což odpovídá volnému překladu francouzského pojmu titulaire introuvable (doslov. nedohledatelný nositel titulu). Ať už se setkáme s jakoukoli definicí, je vždy podstatné, že pojem „osiřelá díla“ bude vyjadřovat stav onoho díla, zatímco „nedohledatelný nositel práv“ bude vyjádřením pozice nositele práv, přičemž mezi oběma pojmy nutně platí vztah sine qua non.

Jak vidíme, definice osiřelých děl může vypadat různě. Na příkladu definice v podání směrnice o osiřelých dílech jsou podstatná spojení „nelze-li určit“ a „nelze-li nalézt“ nositele práv, což doslovně přesně vyjadřuje dva možné předpoklady vzniku osiřelých děl. O osiřelé dílo se přitom jedná i tehdy, pokud by jen jeden z těchto dvou předpokladů byl splněný. V případě definice národní knihovny USA se jeví jako důležitá spojení „je složité či nemožné dohledat“ nositele práv. Ačkoli je z jazykového hlediska možné vytvořit škálově pestrou definici osiřelých děl, což dvojnásob platí v jazyce českém, lze se domnívat, že podstatu osiřelých děl nejlépe a nejjednodušeji obecně vystihuje spojení „nelze dohledat“ nositele práv. Nemožnost dohledat nositele práv lze totiž chápat šířeji než jako prostou nemožnost nositele nalézt, ale i nemožnost ho určit.[23] Proto ať už lze nositele určit nebo nikoli, jestli je jeho hledání obtížné, složité či nemožné, všechny tyto situace lze vyjádřit tak, že nositele práv k dílu nelze dohledat. Proto za osiřelá díla i pro účely tohoto příspěvku pokládám taková autorská díla a jiné předměty ochrany, u kterých nelze dohledat nositele práv. Nedohledatelnost nositele práv je tak pojmovým znakem osiřelých děl. Vedle toho můžeme za pojmové znaky považovat také provedení důsledného vyhledávání či dokonce i pořízení záznamu o jeho provedení (viz definice dle směrnice o osiřelých dílech). Tyto a jim podobné pojmové znaky jsou však znaky vedlejší, které se odvíjí od konkrétního zvoleného způsobu řešení osiřelých děl. Např. model řešení založený na rozšířené kolektivní správě nevyžaduje po zájemci o užití díla provedení důsledného vyhledávání před udělením licence příslušným kolektivním správcem, ale důsledné vyhledávání provádí kolektivní správce sám poté, co udělí licenci, nikoli však za účelem ověření statusu licencovaného díla, ale za účelem vyplacení licenční odměny.[24] V případě rozšířené kolektivní správy je proto kritérium důsledného vyhledávání nadbytečné a nemusí být proto vůbec pojmovým znakem definice osiřelého díla.

Jelikož osiřelé dílo je de iure status autorského díla (příp. jiného předmětu ochrany), který může dílo za splnění výše uvedených předpokladů získat, je otázkou čím tento status díla končí. Logicky jako správná se nabízí odpověď, že se tak stane, odpadnou-li výše uvedené předpoklady vzniku osiřelých děl, tedy pokud je nositel práv určen a nalezen. Stejně tak se stane a musí stát i v případech, kdy se nositel práv k dílu přihlásí.

Jinou ze stěžejních otázek by mělo být, zdali se jedná o osiřelé dílo také v případech, kdy je dohledatelný pouze jeden z více nositelů práv k dílu. Pokud bychom mysleli, že nikoli, mohla by nastat absurdní situace, kdy nositelé práv, které se podařilo dohledat, s užitím díla zájemcem souhlasí, dále pak ale některého či některé nositele se dohledat nepodaří, předmětné dílo bude užito na základě licence udělené známými nositeli a následně nedohledatelný nositel uplatní nároky z porušení autorských práv, jejichž je nositelem. Je proto lépe z důvodu právní jistoty za osiřelé dílo pokládat i takové, které je osiřelé tzv. částečně. Avšak s ohledem na oprávněné zájmy dohledatelných nositelů práv, které by mohly být tímto krokem poškozeny, měla by být ve vztahu k dohledatelným nositelům práv daná povinnost v případě zájmu uzavřít licenční smlouvu běžným kontraktačním způsobem.

Osiřelým dílem, nelze rozumět pouze striktně autorské dílo ve smyslu § 2 AutZ, u kterého není možné dohledat nositele práv, ale jakýkoli jiný předmět ochrany. Proto není vyloučeno, aby se jednalo o umělecký výkon dle § 67 odst. 1 AutZ, zvukový záznam dle § 75 AutZ, zvukově obrazový záznam dle § 79 odst. 1 AutZ či vysílání dle § 83 AutZ, jakkoli může jít případy méně časté, z čehož vychází i vymezení okruhu osiřelých děl ve směrnici o osiřelých dílech a podobně tomu je nyní v AutZ v rámci české právní úpravy. Je však pouze otázkou konkrétního legislativního řešení, jaké předměty ochrany jsou za osiřelá díla považovány, zda pouze autorská díla, autorská díla a zvukové záznamy či v jinak široce vymezeném okruhu. Právně dogmaticky zde žádný limit, co do možné šíře okruhu předmětů ochrany, spatřovat nelze.

Ke vzniku osiřelého díla mohou vést rozličné okolnosti. Časté jsou případy, kdy autor osiřelého díla nebyl nikdy veřejně znám, dílo bylo zveřejněno anonymně či nebylo zveřejněno vůbec. Ale i jinak, pokud autor znám byl, ale například v průběhu času se tato informace vytratila. Jindy zase není možné určit, kdo majetková autorská práva zdědil či kdo je v současnosti vykonává. Jinými, avšak neméně častými, jsou případy, kdy se jedná o díla běžná či díla laická, díla, která byla vytvořena více autory a díla, která nejsou zachycena na hmotném nosiči. S postupem času nejvíce přibývají právě tato naposledy zmíněná díla vznikající v prostředí elektronickém, v prostředí internetu. Jsou to zejména blogy, webové stránky a internetové příspěvky, které vznikají zcela běžně, mimovolně, společným tvůrčím úsilím, u kterých je prakticky vyloučeno určení nositele práv. Určujícím kritériem pro osiřelá díla ve všech těchto případech je jenom ona nemožnost dohledat nositele práv.

Proces hledání nositele práv v případě osiřelých děl je vždy náročnější než v případě, kdy se o osiřelé dílo nejedná, což s sebou nese i vynaložení zvýšené investice, ať již tato je penězi ocenitelná či nikoli. Oproti tomu tato zvýšená investice nedává žádnou záruku, že se nositele práv podaří dohledat. I kdyby snad byla vynaložená investice jakkoli vysoká, dílo může být zájemci (potencionálnímu uživateli) stále nepřístupné. A tato nepřístupnost je oním jádrem problému osiřelých děl vůbec.

3. Způsoby vzniku osiřelých děl a jejich typologie

Dle způsobu vzniku osiřelých děl lze rozlišit jejich dva typy. Prvním jsou díla, u kterých nelze nositele práv určit, druhým jsou díla, u kterých nelze nositele práv nalézt.

V případě první skupiny jde o situaci, kdy nositel práv není znám nebo sám neví, že je tímto nositelem. Může se tak stát, pokud nositel práv zemře bez závěti a v dědickém řízení existence majetkových autorských práv nevyjde najevo. Jindy i po nabytí těchto práv jim nositel nepřikládá žádnou váhu a jednoduše na ně zapomene. Možných variací na tyto situace si lze představit i více. Hlavní příčinu situací, kdy nositel práv není znám, lze spatřovat v tom, že dílo nenese informaci o tom, kdo jej vytvořil, neboli že nenese žádné označení na rozmnoženině díla.[25] Ačkoli v souladu s AutZ může být takové označení jakékoli, pro určení nositele práv a koneckonců i pro vznik vyvratitelné domněnky autorství dle § 6 AutZ je důležité, aby nevznikly pochybnosti o totožnosti autora.[26] Významně nápomocná je proto při určování nositele práv i tzv. doložka výhrady autorského práva ©,[27] se kterou se lze stále častěji setkat i v Česku. S doložkou výhrady autorského práva ale AutZ nespojuje žádné právní následky.[28] Vznik autorskoprávní ochrany ani vznik vyvratitelné domněnky autorství tato doložka nezpůsobuje. Její nezpochybnitelný význam však spočívá v rovině hospodářské, což se projevuje právě ve snadnější určitelnosti osoby nositele práv. K takovému určení také přispívají vysokou měrou i rejstříky předmětů ochrany vedené kolektivními správci. Rejstříky a registry nakonec mohou být i efektivním způsobem řešení pro osiřelá díla, třebaže nikoli samostatně, neboť jejich význam může být v tomto směru spíše preventivní.

V případě druhé skupiny jde o situaci, kdy ačkoli je nositel práv známý a podaří se jej určit, jeho místo pobytu, adresa bydliště či jiné kontaktní informace zůstávají neznámé. Nositel práv může žít v zahraničí, může být i cizincem,[29] a proto jeho nalezení může být obtížné. Pravděpodobně však tento druhý typ osiřelých děl je a bude méně rozšířený ve srovnání s prvním, neboť v důsledku rozšířenosti vyhledávacích možností, zejména pomocí internetu, se pravděpodobnost nalezení kontaktních údajů výrazně zvyšuje.

Pokud se nositele práv podaří určit a nalézt, nejedná se osiřelé dílo a s nositelem práv je možné sjednat souhlas s užitím díla nebo dokonce licenci. Pokud si však nositel práv sjednat licenci nepřeje, nebo pouze za nepřiměřenou odměnu, již se nejedná o dílo osiřelé, ale o tzv. dílo nedostupné.

Z výše uvedeného je možné rozlišit následující možné případy vzniku osiřelých děl:[30]

•  Dílo neobsahuje žádnou, nebo pokud obsahuje, tak nedostatečnou, informaci rozhodnou pro určení nositele práv k dílu.

•  Není možné určit, kde se nositel práv nachází.

•  Nositel práv neví, že je nositel takových práv.

•  Nositel práv zemřel[31] a není možné zjistit, na jakou osobu přešel výkon majetkových práv autorských. Popř. tato osoba je sice známá, ale nelze určit, kde se nachází.

•  Došlo k zákonnému[32] či smluvnímu postoupení[33] výkonu majetkových práv k dílu a nositele těchto práv nelze určit. Příp. je možné jej určit, ale nelze určit, kde se nachází.

AutZ stojí na koncepci, že ke každému užití díla je zásadně, nikoli však bezvýjimečně,[34] vyžadován souhlas nositele práv. Získat souhlas k užití díla je možné formou licenční smlouvy (licence, relativní právo, věc v právním smyslu dle NObčZ, zde je souhlas obsahem licenčního závazku)[35] nebo formou souhlasu (nikoli ve smyslu oprávnění, ale pouze prostého souhlasu jako okolnosti vylučující protiprávnost). V ostatních případech je možné dílo užít pouze v zákonem stanovených případech. Pokud nedojde, resp. není možné dohledat nositele autorských práv, je vyloučeno uzavřít licenční smlouvu, neboť tato je dvoustranným právním jednáním, ze kterého vzniká závazek (pohledávka, ocenitelný majetek) jehož materiálním znakem je konsensus a jednostranně zavazovat nelze. Rovněž je vyloučeno získat souhlas k užití díla, třebaže se nejedná o dvoustranné právní jednání, ale i v tomto případě se musí nositel práv o potřebě udělení souhlasu dozvědět. Výjimkou jsou práva kolektivně spravovaná dle § 96 AutZ a případy rozšířené kolektivní správy autorských práv dle § 101 odst. 9 AutZ, pokud tato není na základě projevené vůle nositele práv vyloučena, neboť existence kolektivní správy vylučuje absolutní nemožnost dílo užít, resp. zaručuje možnost uzavřít licenční smlouvu s příslušným kolektivním správcem, a proto se v kolektivní správě, zejména v oné rozšířené kolektivní správě skrývá dosud, nejen v České republice, neobjevený potenciál pro řešení rozmanitých situací např. právě osiřelých děl event. i děl nedostupných.

Důsledkem nemožnosti dohledat nositele práv za účelem získání souhlasu k užití díla je, že:

•  zájemce nemůže dílo v souladu s právem užít,

•  nositel práv nezíská nárok na licenční odměnu,

•  veřejnost může být ochuzena o užitek plynoucí ze způsobu užití zájemcem.[36]

Osiřelá díla tak reprezentují tu kategorii děl, která se nachází mezi díly, u nichž stále trvají autorská práva a která jsou aktivně užívána a díly, u kterých autorská práva netrvají a která se stala díly volnými. Příkladně řečeno, pokud je kniha dostupná, lze ji zakoupit v obchodech s knihami a nositeli práv plyne zisk v podobě licenční odměny. Pokud jde o knihu, u které netrvají autorská práva, stala se dílem volným a veřejnosti z toho plyne užitek způsobem, že kniha je k dostání každému a každý ji může užít dle svého.[37] Osiřelá díla naneštěstí přebírají pouze a jenom negativa z těchto dvou krajních situací, ve kterých se dílo v průběhu své existence nachází, neboť z osiřelých děl nikomu neplyne jakýkoli užitek, ať již finanční, duševní či tvůrčí. Výše uvedená tripartice děl aktivně užívaných, osiřelých a děl volných a jejich vzájemné vymezení a nalezení jejich vyváženosti je základem k porozumění, jakým způsobem osiřelá díla právně regulovat.

Skutečnost, že osiřelá díla nepřinášejí žádnému subjektu užitek, by nemusela být z hlediska českého autorského práva významná, neboť jeho účelem není maximalizovat užitek z díla, ale ochránit subjektivní přirozené právo autorské a stanovit způsob jeho výkonu.[38] Nicméně stanovení způsobu výkonu autorského práva spočívá ve hledání vyváženosti mezi zájmy autorů a uživatelů a jedno musí ustoupit druhému, pokud na tom převažuje obecný zájem. Připustíme-li to, že podpora inovací, tvorby, produkce či investic je obecným zájmem, pak i ona „neužitečnost“ osiřelých děl musí být z hlediska českého práva významná. Poněkud přímočařeji se lze na tuto otázku dívat z pohledu angloamerického práva, kde rozdílně maximalizace užitku je účelem autorského práva.[39] Stát zde přiznává autorská práva za účelem podpory tvůrčí činnosti, ale také podpory dalšího užívání díla. Proto je koneckonců umožněn i translativní převod autorských práv.[40] A je to zřejmě právě ona nemožnost maximalizace užitku z autorských děl, která vyvolává snahu po řešení osiřelých děl a která spustila celosvětovou snahu po jejich právní regulaci. Jelikož osiřelá díla nepřinášejí nikomu užitek, každý má hypotetický zájem nebránit přijetí takové právní úpravy. Nebránění přijetí však ještě neznamená vůli a ochotu právní úpravu přijmout. Naopak nositelé práv hlasitě argumentují proti přijetí právní úpravy na základě obavy z ohrožení a porušení jejich oprávněných zájmů. V případě neochoty k přijetí ale hrozí naprosto stejné riziko porušování práv, neboť pokud se zájemci nepodaří nositele práv dohledat, nezbývá mu jiných možnosti než se zdržet užití osiřelého díla nebo dílo užít a práva nositele porušit. Širší souvislostí a nechtěným důsledkem nepřijetí právní úpravy by proto mohla být ztráta úcty k právu. V autorském právu, s ohledem na typickou ubikvitu a nevyčerpatelnost chráněných statků, se takové porušování nemusí ani nijak navenek projevit. Avšak mnohem závažněji se to posléze projeví coby obecná ztráta úcty k právu a vytvořeným hodnotám.

4. Nedohledatelný autor, nositel, vykonavatel (autorských) práv

Pojmovým znakem osiřelých děl je nedohledatelnost nositele práv. Obecně vzato je nositelem práv ta osoba, která má právo rozhodovat o hospodářském využití díla. Jelikož takovou osobou nemusí být nutně vždy autor, je významově přesnější hovořit ve všech souvislostech týkajících se osiřelých děl o nositeli práv.

Nositelem autorských práv v českém autorském právu, může být především autor dle § 5 AutZ, tedy fyzická osoba, která dílo vytvořila, u díla souborného pak fyzická osoba, která díla tvůrčím způsobem vybrala nebo uspořádala a dle § 6 AutZ také fyzická osoba jejíž pravé jméno je obvyklým způsobem uvedeno na díle nebo je u díla uvedeno v rejstříku předmětů ochrany vedené příslušným kolektivním správcem. Nositelem autorského práva jsou také spoluautoři dle § 8 AutZ u díla, které vzniklo společnou tvůrčí činností dvou nebo více autorů do doby dokončení díla jako dílo jediné. Vedle toho může být nositelem autorského práva také dědic (dědicové) majetkových práv autorských k dílu, neboť souhlas s užitím díla se týká těchto majetkových práv dle § 12 AutZ, která jsou předmětem dědictví dle § 26 odst. 2 AutZ. Pokud tato práva zdědí více dědiců, k udělení souhlasu s užitím díla i jinými právními úkony týkajících se díla jsou oprávněni a povinni všichni dědicové společně a nerozdílně a rozhodují v takových případech jednomyslně dle § 26 odst. 2 ve spojení s § 8 odst. 3 a 4 AutZ.[41] Nositelem práv, nikoli však již práv autorských, ale práv chráněných autorským zákonem, je výrobce zvukových záznamů, výkonný umělec apod. v závislosti na chráněném předmětu ochrany.[42]

Nositelem autorských práv může být dále také zákonný vykonavatel majetkových autorských práv. Výkonem majetkových práv autorských se rozumí „oprávnění být nositelem práv a povinností vyplývajících z hospodářského využití díla, tj. zejména oprávnění dílo sám užít, udělovat třetím osobám licenci k užití díla, včetně práva sublicence a postoupení licence a pobírat užitky z výkonu těchto práv“.[43] Smysl vykonavatele autorských práv spočívá v tom, že na základě smlouvy nebo zákona je oprávněn vykonávat majetková autorská práva k dílu, jejichž subjektem je autor. Protože význam nositele práv spočívá zejména v hospodářském zhodnocování díla, pak lze za nositele práv považovat osobu oprávněnou k výkonu majetkových autorských práv.[44]

AutZ zná celkem tři zákonné právní důvody vzniku takového výkonu. První důvod se váže k tzv. zaměstnaneckému dílu dle § 58 AutZ. Jedná se o dílo vytvořené autorem ke splnění jeho povinností vyplývajících z pracovněprávního či služebního vztahu k zaměstnavateli,[45] kdy zaměstnavatel je následně oprávněn k výkonu majetkových autorských práv k dílu. Druhý právní důvod se týká díla na objednávku, pokud je tímto dílem počítačový program, databáze nebo kartografické dílo dle § 58 odst. 7 AutZ. V případě zakázkového zhotovení těchto děl se stává vykonavatelem objednatel. Třetím právním důvodem je pak vytvoření tzv. kolektivního díla dle § 59 AutZ, tedy díla, na jehož tvorbě se podílí více autorů a které je vytvářeno z podnětu a pod vedením fyzické nebo právnické osoby a uváděno na veřejnost pod jejím jménem.[46] Tato osoba je pak oprávněna k výkonu majetkových práv u takového díla. Ve všech třech případech se jedná o ustanovení dispozitivní povahy, a proto tato ustanovení působí výše uvedené právní účinky pouze tehdy, pokud není smluvně stanoveno jinak.

Nositelem autorských práv může být také vykonavatel na základě smlouvy. Může se tak stát na základě licenční smlouvy v případě tzv. výhradní licence dle § 47 odst. 2 AutZ, která se využitím nevyčerpává.[47] Licenční nabyvatel v tomto případě stává nositelem subjektivního oprávnění dílo užít s právem udělit svolení k užití díla, tzn. jeho vykonavatelem. Druhým případem by mohlo být postoupení výkonu majetkových autorských práv. To je dnes již známé u děl zaměstnaneckých dle § 58 AutZ a kolektivních dle § 59 AutZ coby zákonný následek. Domníváme se však, že rozšíření postoupení resp. převodu výkonných majetkových práv jako obecné formy převodu i mimo oblast uvedených děl, je výkladově možné.[48] Pokud totiž AutZ umožňuje postoupit výkon subjektivních majetkových práv zaměstnavateli a v případě postoupení těchto práv zaměstnavatelem i dalším osobám v případě díla zaměstnaneckého, pak podle hodnotového argumentu a fortiori (a minori ad maius) lze dospět k závěru, že tím spíše by takové oprávnění mělo svědčit autorovi díla. Postoupení výkonu majetkových práv lze chápat jako svého druhu licencí doplněnou o právo výkonu majetkových práv autora i vůči třetím osobám. Proto se nejedná o případ, který by byl AutZ neznámý. Přesto výslovná úprava v AutZ, která by dosavadní nejasnosti ohledně možného postoupení majetkových práv odstranila, byla potřebná.

Nositelem autorských práv může být také osoba v postavení komisionáře na základě smlouvy obdobné smlouvě komisionářské dle § 2455 a násl. NObčZ.[49] Komisionář se dle této smlouvy zaváže vykonávat autorova majetková autorská práva jménem svým na účet autora (autorovo nepřímé zastoupení). Právním důvodem však v tomto případě není zákonné či smluvní nabytí práva vykonávat majetková práva autorská, ale právní důvod spočívající v občanskoprávní smlouvě.[50]

5. Ohnisko problému

Jsou celkem dva způsoby užití díla, ve kterých jsou negativa osiřelých děl více citelná. Těmito oblastmi jsou:

•  rozmnožování díla (předmětu ochrany)

•  sdělování díla (předmětu ochrany) veřejnosti on-line nebo on-demand (na vyžádání) pomocí internetu a podobných počítačových sítí (jinak též zpřístupňování díla)[51]

Rozmnožení díla a jeho zpřístupnění veřejnosti jsou dle AutZ dva způsoby užití díla, které jsou potřebné k realizaci činností, jakými jsou především digitalizace a digitální ochrana děl (předmětů ochrany). Tyto činnosti souvisejí s rozvojem technologií, které nacházejí své uplatnění ve všech sektorech lidské činnosti. Na jedné straně díky technologiím nebylo nikdy snazší autorská díla vytvořit, upravovat, šířit, rozmnožovat, přetvářet a sdělovat veřejnosti. Na straně druhé však rychlost technologického vývoje, neexistence systému umožňujícího zaznamenat původ vzniklých děl spolu s neexistencí právní úpravy pro případy nedohledatelnosti nositelů práv znamená riziko vzniku velkého počtu osiřelých děl. Vžitá a v poslední době poměrně často mediálně až ideologicky podmíněná představa mnoha uživatelů internetu, že všechna díla na veřejných sítích přístupná jsou díla volná či pouze informace, toto riziko zvyšuje.

S vysokou pravděpodobností proto lze postupně očekávat nárůst počtu děl, u kterých není možné dohledat nositele práv, například z již jednou uvedeného důvodu, že tato díla jsou složena z mnoha dílčích děl vytvořených neznámými autory. Je již dnes typické, že se v jednom díle koncentruje různorodá mnohost souběžných, ale i odlišných práv, u kterých není známo a ani technicky být známo nemůže, komu tato práva patří. Jsou to tedy právě díla tvořená dnes a tímto popsaným způsobem, u kterých panuje důvodná obava, že se stanou díly osiřelými.

Ovšem i díla vytvořená v minulosti nejsou zdaleka z obliga, což se dnes jeví jako problematické zejména v souvislosti s výše uvedenými činnostmi spočívajícími v digitalizaci. Tento problém se přitom netýká pouze velkých pracovních skupin, ale i běžného člověka, který každodenně ať již pracovně či soukromě, zcela běžně, chce zpřístupnit autorsky chráněný materiál na svých webových stránkách či blozích. Nejčastěji se v takových případech jedná o díla literární, zvukové nahrávky, díla fotografická a díla výtvarného umění, ke kterým stále trvají autorská práva.

Digitalizace a digitální ochrana autorských děl však především zásadním způsobem souvisejí zejména s činností knihoven, archivů a muzeí. Již dlouhou dobu je pro tyto instituce důležitý proces digitální ochrany autorských děl, který probíhá v souladu a na základě právní úpravy tzv. knihovní licence v § 37 odst. 1 a 4 AutZ. Snahou těchto institucí je využít dostupné technologie k ochraně svých sbírek autorských děl a jiných předmětů ochrany. Tyto instituce přitom zpravidla nejsou nositeli práv k předmětným dílům a v jejich fondech či sbírkách se zpravidla vždy nachází určitá část děl (předmětů ochrany), která jsou osiřelá. Tato díla mohou vytvářet překážku i digitální ochraně. Přitom nemusí nezbytně dojít ani ke zpřístupnění díla veřejnosti. Vcelku nejasné totiž za stávající právní úpravy knihovní licence mohou být i odpovědi na otázky v jakém počtu a v jakých formách lze digitální ochranu provést.[52] Ačkoli samotná knihovní licence obsažená v AutZ souvisí s problematikou osiřelých děl pouze částečně, v případě přijetí nové právní úpravy osiřelých děl, muselo jedno z dotčených ustanovení, neboť systematicky i obsahově musí být s novou právní úpravou souladné.

6. Osiřelá díla a volná užití

Jelikož k volným užitím autorského díla není zapotřebí souhlasu (ať již souhlasu jako obsahu licenčního závazku nebo prostého souhlasu jako okolnosti vylučující protiprávnost) ani vědomí nositele práv, není nutné jeho dohledání, jsou taková užití ve vztahu k osiřelým dílům bezproblémová a odpadá tak řada případů konkrétních užití díla, ke kterým by jinak souhlas nositele práv byl vyžadován. Volné užití díla však představuje výjimku práva autorského, podobně jako knihovní licence, třebaže tato je z hlediska mimo smluvního užití díla tzv. zákonnou licencí, v tomto případě bezúplatnou. Jelikož všechny výjimky práva autorského jsou omezením výlučných majetkových autorských práv, je nutné je vykládat restriktivně a v souladu s tzv. Tříkrokovým testem (three-step test).[53] Tento test je v českém právním řádu legislativně zakotven v ust. § 29 odst. 1 AutZ a vyžaduje, aby všechny výjimky práva autorského byly uplatňovány pouze v případech stanovených v AutZ a aby užití díla nebylo v rozporu s běžným užitím díla a nebyly nepřiměřeně dotčeny oprávněné zájmy autora.

Volně užít dílo bez souhlasu nositele práv je však možné pouze a jenom pro osobní potřebu uživatele (pouze člověka), což pojmově vylučuje to, aby předmětem takového užití byl přímý či nepřímý hospodářský nebo obchodní prospěch uživatele. Ačkoli osobní potřeba nemá pevná pravidla a v tom kterém případě se tedy může lišit např. počet pořízených rozmnoženin pro osobní potřebu, její hranice je vždy třeba vykládat restriktivně a v souladu s tříkrokovým testem. Je proto vyloučeno, aby se v rámci užití díla pro osobní potřebu předmětné dílo rozmnožovalo za účelem jeho zpřístupnění veřejnosti. Proto, ačkoli volná užití jsou způsobilá pokrýt uživatelsky nejběžnější způsoby užití v rámci soukromé sféry, pro digitalizační projekty knihoven, archivů, ale i potřebám z řad jednotlivců, kde je zpřístupňování děl veřejnosti podstatnou součástí činnosti, nelze volného užití využít a je zapotřebí nositele práv za účelem získání souhlasu k užití díla dohledat.

7. Osiřelá díla, knihovní licence, nová zákonná licence

AutZ obsahuje úpravu knihovní licence v ust. § 37 odst. 1 a 4 AutZ. Jedná se o bezúplatnou zákonnou licenci, která omezuje individuální autorské právo k dílu nejenom ve prospěch knihoven, ale i obdobných institucí, jako jsou dle současného výčtu archivy, muzea, galerie, školy, vysoké školy a jiné nevýdělečné školské a vzdělávací zařízení. Smyslem knihovní licence je upřednostnění obecného zájmu na určitých užitích děl oproti individuální autorské ochraně. Zákonná licence je co do možných způsobů užití omezena na tzv. archivační rozmnoženinu, jejíž pořízení je nutné ke splnění archivačních a dokumentačních úkolů ve veřejném zájmu a tzv. náhradní rozmnoženinu,[54] kterou je možné pořídit za účelem doplnění poškozených nebo ztracených rozmnoženin díla tak, aby opět předmětná instituce mohla plnit své účely ve veřejném zájmu.[55] Základní podmínkou využití knihovní licence pro uvedené způsoby užití díla je, že neslouží přímému nebo nepřímému hospodářskému nebo obchodnímu účelu.

Přípustným způsobem užití dle knihovní licence však není zpřístupňování archivních a náhradních rozmnoženin on-line nebo on-demand pomocí internetu. Pro takové užití je v současnosti vždy potřeba souhlasu nositelů práv. Knihovní licence ovšem umožňuje zpřístupňovat díla, která tvoří součást fondu či sbírky konkrétní instituce, pomocí tzv. terminálů umístěných v sídlech těchto institucí.[56] Avšak účel takového zpřístupnění je omezen pouze na umožnění výzkumu a studia veřejnosti v předem určeném místě a čase.[57]

Výkladem ustanovení o knihovní licenci dle § 37 AutZ je možné dospět k tomu, že ji zákonem předpokládané instituce mohou uplatnit pouze za účelem zhotovení své archivační nebo náhradní rozmnoženiny díla tak, aby tyto instituce mohly plnit svůj účel ve veřejném zájmu, to vše za podmínky, že zhotovení rozmnoženin neslouží k přímému nebo nepřímému hospodářskému nebo obchodnímu účelu. Rozšiřování knihovní licence výkladem o další nežli tyto způsoby užití není metodologicky možné, a to z důvodu, že se v tomto případě nejedná o otevřenou mezeru v právu,[58] kterou bychom mohli samovolně překonat analogií a případný další způsob užití si tak právně dotvořit. Knihovní licence byla účelně nastavena pouze pro zákonem omezené účely užití a nikoli pro jiné účely, které je lépe naopak realizovat na základě vyžádaného souhlasu za pomocí rozšířené kolektivní správy. Přesto je možné se domnívat, že není vyloučeno tyto stávající účely užití vykládat šířeji, ale pouze v případech, kdy se tak jeví jako účelné a nedojde tím k rozporu s tříkrokovým testem nad rámec předpokládaný knihovní licencí. Zákonná bezúplatná licence v autorském právu je zákonným omezením, a pokud proto nejsou důvody zvláštního zřetele hodné, zejména pak kolize s jiným principem, pak musíme přistoupit k výkladu spíše restriktivnímu.

Zůstává však otázkou, v jakém počtu a jaké formě lze archivační a náhradní rozmnoženiny pořizovat k dosažení zákonem předpokládaného účelu. Potřebný počet i forma rozmnoženin se liší případ od případu, a proto na tyto otázky zákon nemůže reagovat. Přesto vzhledem k výše popsané povaze knihovní licence, je nutné vyžadovat pouze nezbytné množství v nezbytné formě pro dosažení zákonem předpokládaného účelu, kterým je služba uvedených institucí veřejnému zájmu. To samé musí obecně platit i pro jakoukoli právní úpravu osiřelých děl, která je založena na modelu zákonné licence.

Veřejně přístupné instituce jsou povětšinou poslední baštou těch děl, o které nemá nikdo jiný zájem a tyto instituce musí nést prakticky veškeré náklady na jejich ochranu. Zapojení těchto děl do digitalizačních procesů je bez právní úpravy nelehkým úkolem. Je proto logické, že se raději upřednostní digitalizace děl, u nichž lze nositele práv dohledat než těch, u kterých to není možné. Byť jen z důvodu, že je to zkrátka levnější. Výsledně mnoho osiřelých děl je nenávratně ztraceno i přes snahy o záchranu ze strany knihoven, archivů a muzeí.

AutZ obsahuje podobnou knihovní licenci, se kterou je možné se setkat běžně i v zahraničí[59] a jejímiž adresáty jsou, nerozhodné zda povahy veřejné či soukromé, ale vždy výlučně veřejně přístupné instituce typu knihoven, galerií a muzeí,[60] a proto je možné říci, že právě veřejná přístupnost těchto institucí je jednou z podmínek aplikace knihovní licence. A opět i zde, pokud byla do AutZ v § 37a AutZ přijata právní úprava pro osiřelá díla v podobě zákonné licence, bude veřejná přístupnost jednou z podmínek, za kterých lze zákonnou licenci aplikovat souladně s tříkrokovým testem.

Je proto jisté, že knihovní licence, coby zákonná licence, by měla fungovat stejně či podobně jako dosud pro účely digitální ochrany autorských děl a vedle toho pro účely digitalizace byla zavedena nová zákonná licence pro některá užití osiřelých děl ve zmiňovaném § 37a AutZ. Obojí má společné znaky, a sice že se jedná o zákonné licenci a že adresáty této právní úpravy jsou veřejně přístupné instituce typu knihoven, archivů, galerií a muzeí.

8. Osiřelá díla a užití mimo okruh zákonných licencí

Musíme si však klást otázku, pokud jsme pomocí zákonných licencí vyřešili digitalizaci a digitální ochranu u veřejně přístupných institucí typu knihoven, galerií archivů a muzeí, jakým způsobem umožnit totéž i těm, kteří adresáty zákonné licence nebudou, což se týká zejména zájemců z řad jednotlivců. Jedinců, kteří se věnují sběratelské činnosti a nashromáždí sbírky děl převyšující co do počtu děl i jejich hodnot sbírky v archivech či muzeích, nemusejí být výjimkou. I kdyby však sbírku tvořily pouze obyčejné časopisy, komiksy nebo fotografie, mohlo by se zdát jako škoda, že dle současné právní úpravy nemůže jedinec, v jehož vlastnictví taková sbírka je, svoji sbírku v souladu s autorským právem digitalizovat, digitálně ochránit tím, že si zhotoví rozmnoženiny ve sbírce obsažených děl. V případech jednotlivců je ale důležité zaměřit pozornost na účel chtěné digitální ochrany, neboť v praxi bude většina takových případů pokryta volným užitím dle § 30 AutZ, nikoli však všechny a o jiných způsobech užití než jsou digitalizace a digitální ochrana ani nemluvě. Proto je nutné též nalézt i řešení pro tyto případy nikoli však již v podobě zákonné licence, která svojí povahou musí být vždy co do okruhu adresátů i možných způsobů užití co nejužší, ale naopak např. v podobě mechanismu udělení licence kolektivním správcem, kdy příslušný kolektivní správce může zhodnotit okolnosti konkrétního případu a v případech, ve kterých prokazatelně ani po provedení důsledného vyhledávání nelze dohledat nositele práv, jej zastoupit a vyslovit s konkrétním způsobem užití díla svůj souhlas a uzavřít se zájemcem úplatnou licenční smlouvu. Tento předestřený způsob možného řešení v rámci příští novelizace AutZ zřejmě a snad převáží. Jde však pouze o jeden z možných modelů řešení, který vykazuje jak výhody, tak nevýhody. Není tak zásadně teoreticky vyloučeno i řešení odlišné, např. rozšířenou kolektivní správou, udělením licence soudem, udělení licence orgánem veřejné správy apod.

9. Potřebnost a povaha nové právní úpravy

O tom, že vyvstává praktická potřeba doladění právní úpravy pro osiřelá díla, která bude vstřícná jak k zájmům výše uvedených veřejně přístupných institucí, tak ale i zájemcům z řad jednotlivců[61] nemůže být ve světle výše uvedeného žádných pochyb. Současná právní úprava i po transpozici směrnice o osiřelých dílech zkrátka nenabízí pro řešení problematiky vyvstávající v souvislosti s osiřelými díly úplné řešení. Jedna se však o lepší variantu, než kdyby nenabízela, tak jak tomu bylo ještě v nedávnu, žádné možnosti a tyto možnosti nebylo možné vyvodit ani výkladem. Je proto čas na právní úpravu zbrusu novou, o kterou by ta současná byla doplněna. Obecně vzato, potřebnost takové právní úpravy lze vyvodit ze skutečnosti, že osiřelá díla představují určitou hodnotu a že i zájemci z řad jednotlivců mají zájem o jejich užití. Kdyby tento předpoklad neplatil, pak by nebylo zájemců o užití díla. Pokud je posláním společnosti usilovat o zachování hodnot a zákonodárce tak v principu podobných situacích činí (srov. např. institut vydržení v oblasti věcných práv) pak má smysl přijmout úplnou právní úpravu pro osiřelá díla.

Potřebná právní úprava pro osiřelá díla by neměla být zdůvodněna převahou obecného zájmu umožnit jen určité omezené způsoby užití díla, jen pro omezený okruh osob a jen pro určité druhy děl, jako je tomu v případě licence pro některá užití osiřelých děl dle § 37a AutZ, ale obecným zájmem umožnit pokud možno veškeré způsoby užití, všech druhů děl (předmětů ochrany) a všem osobám, avšak za předpokladu, že tím nebudou dotčeny oprávněné zájmy nositele práv a běžný způsob užití díla či možná lépe, že tak bude dokonce činěno v zájmu nositele práv.

Jak tomu bude konkrétně, závisí na zvolené podobě právní úpravy. Lze očekávat, že by v Česku mohla být v brzké době přijata právní úprava doplňující již zavedenou zákonnou licence o udělení licence kolektivním správcem spolu s rozšířenou kolektivní správu. Základ řešení v podobě zákonné licence dle § 37a AutZ, která je ze své povahy, tj. výjimky z autorského práva, nutně omezená pouze pro určité způsoby užití, omezený okruh osob (veřejně přístupné instituce) a druhy děl (předměty ochrany), vychází ryze ze směrnice o osiřelých dílech. Směrnice o osiřelých dílech však výslovně stanoví, že touto směrnicí nejsou dotčena zvláštní řešení v členských státech,[62] což je důležité jednak pro několik členských států,[63] ve kterých již právní úprava pro osiřelá díla byla v minulosti přijata, ale rovněž pro Českou republiku, pro kterou je možnost zavést vedle zákonné licence dle směrnice o osiřelých dílech i jiný vlastní mechanismus pro osiřelá díla velmi významná.

Řešení v podobě zákonné licence není totiž samo o sobě dokonalé, neboť má význam pouze pro omezený okruh způsobů užití, okruhu osob a okruh děl (předmětů ochrany). Pro zájemce z řad jednotlivců je tak nutné právní úpravu doplnit o jiný mechanismus např. pomocí udělení licence kolektivním správcem, který je pro zajištění legitimity užití širokého okruhu způsobu užití, osob i předmětů ochrany na rozdíl o zákonné licence vhodný. Vedle toho je vhodné i doplňkově využít rozšířené kolektivní správy pro knihovny tak, aby mohly využívat potenciálů digitálních technologií, neboť zákonné licence, které v současnosti AutZ upravuje, tohoto cíle nejsou způsobilé dosáhnout.

10. Závěr

Příspěvek přiblížil významná východiska a pojmy právní úpravy osiřelých děl. V České republice je nově účinná právní úprava osiřelých děl, která vzešla z transpozice směrnice o osiřelých dílech, kdy byla do AutZ zejména vložena nová zákonná licence pro některá užití osiřelých děl veřejně přístupnými institucemi. Řešení v podobě zákonné licence však není samo o sobě dokonalé, neboť má význam pouze pro omezený okruh způsobů užití, okruhu osob a okruh děl (předmětů ochrany). Pro zájemce z řad jednotlivců je tak nutné právní úpravu doplnit o jiný mechanismus např. pomocí udělení licence kolektivním správcem, který je pro zajištění legitimity užití širokého okruhu způsobu užití, osob i předmětů ochrany na rozdíl od zákonné licence vhodný. Vedle toho je vhodné i doplňkově využít rozšířené kolektivní správy pro knihovny tak, aby mohly využívat potenciálů digitálních technologií. Těchto dalších novinek je zapotřebí, neboť volná užití ani zákonné licence, které v současnosti AutZ upravuje a které jsem v příspěvku zmínil, tohoto cíle nejsou způsobilé dosáhnout.

Literatura

Autorský zákon Kanady z roku 1985 (Copyright Act, R.S.C., 1985, c. C-42).

JISC COLLECTION TRUST. In from the Cold: An assessment of the scope of "Orphan Works" and its impact on the delivery of services to the public. 2009, s. 5.

LIBRARY OF CONGRESS COPYRIGHT OFFICE. Notice of inquiry: Orphan works. Federal Register, 2005, s. 3739

KŘÍŽ, Jan. Autorský zákon a předpisy souvisící: Komentář Text autorizován k 1.11.2002. Praha: Linde, 2002, s. 128.

MELZER, Filip. Metodologie nalézání práva: úvod do právní argumentace. Vyd. 1. Praha: C.H. Beck, 2010, xviii, s. 228. Právnické učebnice (C.H. Beck).

PRCHAL, Petr. Zakázková autorská díla: z pohledu práva závazkového a autorského. Praha: Linde, 2013, 152 s.

Recital č. 24 a čl. 1 odst. 5 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2012/28/EU ze dne 25. října 2012 o některých povolených způsobech užití osiřelých děl.

Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2012/28/EU ze dne 25. října 2012 o některých povolených způsobech užití osiřelých děl.

TELEC, Ivo. Formální výhrada autorského práva ©. Universitas - revue Masarykovy univerzity v Brně. 1993, roč. 26, č. 4, s. 6-9.,

TELEC, Ivo, TŮMA, Pavel. Autorský zákon. Komentář. 1. vyd. Praha: C. H. BECK, 2007, 989 s.

TŮMA, Pavel. K problematice převoditelnosti majetkových autorských práv. Bulletin advokacie. 2012, č. 4, s. 67-71

United States Copyright Office, Report on Orphan Works: A Report of the Register of Copyrights, Washington, leden 2006, s. 15. Dostupné z: http://www.copyright.gov/orphan/orphan-report.pdf

Kontaktní adresa:

JUDr. Petr Prchal. Právnická fakulta Univerzity Palackého v Olomouci. Třída 17.listopadu 8, 771 11 Olomouc. Telefon: +420 776 030 836. Email: prchal@centrum.cz

NETRADIČNÉ VÝTVORY AKO PREDMET AUTORSKOPRÁVNEJ OCHRANY?

MGR. NORBERT ADAMOV PHD.

Abstrakt: Vymedzenie pojmu „autorské dielo“ v Slovenskom autorskom zákone je primárne založené na formálnych znakoch, vychádzajúcich z tradičných umeleckých foriem. Avšak radikálnu zmenu paradigmy spôsobila, že avantgardné diela nie je možné jednoznačne subsumovať pod jednotlivé príklady v rámci zákonom uvedených príkladov, čo možno považovať za dielo, na základe čoho môže vzniknúť pochybnosť, či takýto nekonvenčný výtvor možno vôbec zaradiť medzi autorské diela, prípadne, čo vlastne má byť považované za predmet právnej ochrany.

Kľúčové slová: autorské dielo, koncept, právna ochrana, definičné znaky, opus perfectum, umelecký, inštalácia deštrukcia

Abstract: The delimitation of the term ´author´s work´ in the Slovak authorship law is primarily based on formal signs which have proceeded on the basisis of what may be termed ´the traditional approach to art´ as a conventional issue.. However, avantgard artworks has showed signs of a move towards radical paradigmatic changes which exceed the frame of the number of the exemplary enumeration provided by the law and therefore in some cases coud arise a doubt whether such a nonconforming result of creativity should might be protected as an author´s work or what exactly should be concidered as an object of the legal protection.

Key words: author´s work, concept, legal protection, definitional signs, opus perfectum, artificial, instalation, destruction

Slovenský Autorský zákon (ďalej označený skratkou SAZ) vymedzuje podmienky pre vznik autorskoprávnej ochrany v § 7. Ide to dve o vymedzenia, ktoré sú na jednej strane vyjadrené súborom markerov, určujúcich, čo možno považovať za dielo a teda aj za predmet ochrany podľa tohto zákona (viď § 7 ods. 1 SAZ), na druhej strane však aj taxatívnou enumeráciou toho, čo je z autorskoprávnej ochrany vylúčené (viď § 7 SAZ v ods. 3). Mám za to, že tieto vymedzenia sú problematické z viacerých dôvodov.

Ako prvé by som uviedol, že pojmy „náčrt“ (ktorý je považovaný za dielo[64]) a koncept (ktorý sa za dielo nepovažuje)[65] v oblasti výtvarného umenia nemusia byť binárnymi opozitami, ale naopak, slovami s rovnakým významom. Ak totiž zákonodarca v pozitívnej príkladnej enumerácii uviedol popri „náčrte“ aj pojem „kresba“, medzi kresbou a náčrtom bude zrejme nejaký rozdiel. Ten rozdiel vidím v tom, že význam slova kresba odkazuje nielen na použitú techniku (napr. kresba ceruzkou, uhlíkom alebo perom) ale kresba je niečo, čo je kompletné, na rozdiel od náčrtu. Z toho možno usudzovať, že náčrt zhotovený nejakou výtvarnou technikou je možné považovať za synonymum slova koncept.[66] Inými slovami oblasť významovej neurčitosti pojmov „náčrt“ a „koncept“ vo oblasti výtvarného umenia je tak značná, že tu možno hovoriť o značnom prekrývaní sa významovej oblasti týchto pojmov a z toho vyplývajúcej  právnej neistote.

Komplexnejším problémom je pozitívne vymedzenie predmetu autorskoprávnej ochrany. Toto vychádza z dvoch podmienok, ktoré treba splniť kumulatívne:

Prvou podmienkou je aby výtvor, ktorý má byť chránený ako dielo, vznikol ako výsledok „vlastnej tvorivej duševnej činnosti“ jeho autora. Tejto podmienke sa budem venovať nižšie.

Druhou podmienkou vzniku autorskoprávnej ochrany je subsumovateľnosť pod niektorý z triády pojmov: „literárne, vedecké a umelecké“. Uvedená triáda by sa mala vzťahovať k forme, ktorou je dielo vyjadrené a nie je ju možné oddeliť od príkladnej enumerácie v § 7 ods. 1 písm. a) – j) SAZ. Na margo vymedzenia výtvarných diel v §7 ods.1) SAZ je na tomto mieste vhodné podotknúť, že pri demonštrácií jednotlivých foriem autorských diel pôvodca zákona postupoval nesystémovo aj z toho dôvodu, že pojmy „fotografia“ a  „architektúra“ sú v exemplifikatívnom výpočte uvedené samostatne, hoci by mali byť zaradené medzi druhy výtvarného umenia.

Interpretácia slova „umelecké“, ako odkazu na určitú formu (na základe systematického výkladu vo vzťahu k exemplifikatívnemu výpočtu) umožňuje aplikáciu doktríny, že kvalita diela je irelevantná pre vznik autorskoprávnej ochrany.[67] Slovo „umelecké“ ako označenie nejakej formy teda znamená v právnom kontexte SAZ niečo iné ako v umenovednom kontexte, kde slovo „umelecké“ v prvom rade odkazuje na určité vlastnosti obsahu, presnejšie na kvalitatívnu stránku obsahu.

Vo vedách o jednotlivých druhoch umenia sa ale slovo „umelecký“ vo vzťahu k forme nepoužíva vo forme prídavného mena ale typické sú tu iné kolokácie, napr.: „formy a druhy hudobného umenia“, „formy a techniky výtvarného umenia" atď.. Z toho vyplýva, že ak by sa súd obrátil na znalca pri riešení prejudiciálnej otázky, či predmetný výtvor je dielom, týmto znalcom by nevyhnutne musel byť znalec umenia a ten by problém analyzoval cez prizmu svojho vzdelania a teda jeho pohľad by bol umenovedný. Takýto znalec by mohol v zásade dostať úlohu zodpovedať dve otázky:

Prvou otázkou je, či znalec je vôbec kompetentný vyjadriť sa, teda či ide o artefakt z tej oblasti umenia, v ktorej je znalec expertom. Toto v prípade niektorých výtvorov môže byť značne komplikované.[68] Druhou otázkou by bolo posúdenie miery tvorivého vkladu, čo môže byť problematické nielen preto, že neexistuje žiadna jednotná metodika pre posúdenie minimálnej miery tvorivosti, ale aj z iných dôvodov, ktorým sa budem podrobne venovať nižšie.

Súd by mal mať na zreteli, že znalec niektorej oblasti umenia bude pri posudzovaní miery tvorivého vkladu vychádzať z kritérií umeleckosti, avšak nie z hľadiska formy ale z hľadiska kvality obsahu. Znalec by teda dospel by k niektorému z nasledujúcich stanovísk:

1) zjavne nejde o dielo (ak by išlo napríklad o podpis sprejera na fasáde domu)

2) ide o umelecké dielo

3) jedná sa o umelecké dielo veľmi nízkej (hraničnej) úrovne – ide o tzv. brak

4) ide o výtvor z oblasti kultúry, ale pretože sa jedná o gýč, nemožno ho spojiť s prívlastkom „umelecký“[69], pretože gýč je protikladom umenia, prípadne sa nejedná o dielo aj preto, lebo pôvodcu takéhoto výtvoru nemožno nazvať umelcom

Z posledného bod je zrejmé, že umenovedný pohľad nekorešponduje s právnym pohľadom, ktorý gýče považuje za umenie len na základe toho, že sú vytvorené nejakou technikou, ktorá sa používa v  oblasti umenia, napr. niektorou z výtvarných techník. Na druhej strane znalec príslušnej oblasti umenia môže za autorské dielo bezpochyby označiť taký výtvor, ktorý z právneho hľadiska bude takmer nemožné zaradiť do rámca chránených výtvorov, na základe kritérií stanovených zákonom.

Pri fotografiách je ten problém, že pri súčasnom stave techniky vznik ich autorskoprávnej ochrany nemôže podmieňovať len istá forma v spojení s nejakým procesom tvorby (ako je to napríklad v prípade keď niekto nakreslí jednoduchý obrázok[70] ale nevyhnutne musí byť v týchto prípadoch posúdený aj obsah, pretože obsah je v prípade fotografií určujúci pre posúdenie, či ide o autorské dielo alebo nie. Ak fotografia môže byť posúdená len na základe obsahu a nie formy, tak sa znovu otvára otázka, či je možné v zmysle platnej právnej úpravy chrániť fotografické gýče. Ak áno, potom by sme museli fotografické gýče rozdeliť do dvoch kategórií. Na jednej strane by to boli dokumentačné fotografické gýče (ktoré by neboli autorskoprávne chránené) a na druhej strane „umelecké“ fotografické gýče, ktoré by boli chránené, aj keď by po obsahovej stránke nemali s umením nič spoločné a po formálnej stránke by boli tieto dve kategórie nerozlíšiteľné.

Ďalšou otázkou je, či za diela je možné označiť artefakty z oblasti módy, napríklad modely šiat. Nie je možné vylúčiť, že prívlastok „umelecký“ sa môže vzťahovať aj na tieto predmety a poukázať tu možno na tvorbu divadelných a filmových kostýmov. Mám za to, že tvorbu originálnych modelov šiat alebo iných súčastí odevov je možné z hľadiska formy, ktorou je dielo vyjadrené, zaradiť buď pod tzv. iné diela výtvarného umenia. Nakoniec aj Coco Chanel zastávala názor, že tvorba módy je porovnateľná s architektúrou, pretože v oboch prípadoch ide o riešenie otázky proporcií.

Argumentovať možno aj tým, že za autorské dielo SAZ považuje aj šperk, čo je vlastne súčasť oblečenia alebo módny doplnok. V §7 ods1) SAZ sa síce šperk ako dielo neuvádza ale podľa §19 ods. 7 sa právo na odmenu autora pri ďalšom predaji diela výtvarného umenia vzťahuje aj na „autorský šperk“. Čo však treba považovať za „autorský šperk“ nie je celkom jasné, pretože každý šperk niekto navrhol a ak máme rešpektovať doktrínu, že kvalitatívna úroveň diela nie je pre vznik autorskoprávnej ochrany rozhodujúca, potom je diskutabilné, či treba odlišovať šperky ako unikátne remeselné výrobky a šperky ako umelecké výtvory. Ak teda dielom môže byť šperk, ktorý je de facto doplnkom k odevu, alebo ak dielom architektúry môže byť objekt zrealizovaný v mnohých exemplároch (napríklad ako množina identických apartmánových domčekov v nejakom kempe), nevidím dôvod prečo by autorským dielom nemohlo byť samotné oblečenie alebo jeho súčasť, zvlášť ak existuje len ako originál.

Milan Knížák - Topánky (1985)

Tu sme však opätovne konfrontovaní s problémom interpretácie slov „umelecký“ ako prívlastku, ktorý by sa mal vzťahovať k forme a nie k obsahu nejakého výtvoru. Mám vážne pochybnosti o tom, či bez toho aby sme sa zaoberali obsahom (teda kvalitatívnou stránkou predmetu) je možné odlíšiť „umelecké“ šperky od šperkov „remeselných“ alebo dielo architekta od výsledku činnosti stavebného inžiniera. Z hľadiska formy to podľa môjho názoru nie je možné. Šperk vyrobený umelcom nie je zhmotnený v inej forme ako šperk vyrobený zlatníkom a rovnako z hľadiska formy nie je možné odlíšiť projekt nejakej stavby zhotovený architektom a iný projekt zhotovený stavebným inžinierom.

SAZ nič nehovorí o vôľovej stránke autora v súvislosti s tvorbou diela. Možno si preto položiť otázku, či vytvorenie autorského diela je objektívnou skutočnosťou (nie je teraz dôležité, či toto dielo existuje len vo vedomí autora alebo či už bolo vyjadrené vo forme vnímateľnej zmyslami) alebo je vytvorenie autorského diela nevyhnutne spojené s vôľou autora vytvoriť dielo. Zámer vytvoriť autorské dielo je však nevyhnutne determinovaný určitým stupňom právneho vedomia ako aj istej skúsenosti podmieňujúcej schopnosť tvorcu rozlišovať medzi tým, čo dielom je a čo dielom nie je. Navyše ak by sme hypoteticky predpokladali, že vôľa pôvodcu určitého výtvoru je podstatná, potom by vznikol problém ako posudzovať výtvory osôb s nedostatkom rozpoznávacieho úsudku (týka sa to napríklad všetkých detí) prípadne ako by sme sa z právnej perspektívy pozerali na diela vytvorené v tých obdobiach, kedy sa na umelcov nazeralo ako na remeselníkov a títo tvorcovia nemali vedomie o svojom statuse autora ako nositeľa osobnostných a dispozičných práv a práva majetkového. Z umenovedného pohľadu je zaujímavý napríklad výrok Sola Lewitta, ktorý tvrdí, že „nie je nevyhnutné aby umelec rozumel svojmu vlastnému umeniu, Jeho vnímanie nie je ani lepšie ani horšie ako vnímanie ostatných“.[71]

Posúdenie, či nejaký výtvor možno považovať za „výsledok tvorivej duševnej činnosti“ je veľmi vážny problém najmä v tých prípadoch keď sa posudzovaný výtvor vymyká zo zaužívaných konvencií alebo je kontroverzný z dôvodu radikálneho posunu paradigmy, ktorá sa nemusí týkať len obsahu ale aj formy a použitých spôsobov či techník použitých pri tvorbe.

V prvom rade treba zaujať k ochrane banálnych výtvorov, ktoré narušujú konvencie redukciou vyjadrovacích prostriedkov a simplifikáciou techniky tvorby.

Kazimír Malevič - Čierny štvorec (1915)

V najradikálnejšej podobe sa takáto tvorba prejavila v absencii diela ako objektu vnímateľného zmyslami. V roku 1958 Yves Klein pripravil výstavu s názvom Prázdno, pričom vyhlásil, že všetky jeho obrazy sú neviditeľné a otvoril len prázdne miestnosti. Ak by sme vychádzali z ustanovení SAZ, tak v tomto prípade by autorskoprávna ochrana zrejme nevznikla[72] rovnako ako ani v prípade, keď v roku 1962 Piero Manzoni vyhlásil celú Zem za svoje umelecké dielo, ktoré nazval Základ sveta. V tomto prípade je síce predmet ochrany vnímateľný zmyslami, avšak nie je možné uvažovať o vzniku dispozičných práv ako ani o vzniku majetkového práva k takémuto objektu.

Ochrana takýchto diel sa dá obhájiť len tak, že tvorivý vklad spočíva v prekonávaní dobových akademických konvencií v tom zmysle, že avantgardný prístup k tvorbe nevyhnutne provokuje konvenčných percipientov. Na druhej strane je ale nemožné určiť kde je hranica minimálneho prejavu tvorivosti a v tomto zmysle môže byť za dielo považované čokoľvek, čo vyhovuje formálnym kritériám – napríklad podpis sprejera na zarámovanom plátne, čo formálne spĺňa znaky obrazu. Pri ešte extenzívnejšom chápaní by to mohol byť akýkoľvek podpis sprejera na akejkoľvek ploche alebo dokonca by celý súbor takýchto podpisov v nejakej lokalite mohol byť považovaný za jedno dielo.

Právny problém predstavujú aj také diela, ktorých tvorivý prínos spočíva v deštrukcii iných diel. Napríklad v roku 1953 Robert Rauschenberg vystavil svoju Vygumovanú De Kooningovu kresbu, pričom názov presne označuje „techniku“ akou toto dielo vzniklo. Toto vyvolal medzi odborníkmi na výtvarné umenie diskusiu o tom, či deštrukcia diela iného umelca je skutočne umením, alebo má byť výsledok takejto činnosti len považovaný za umenie preto, že takto konal iný umelec. Na jednej strane by z právneho pohľadu na takýto skutok malo vyplývať, že deštrukcia nie je tvorivosťou, ak v dôsledku takejto činnosti zanikne originál diela iného autora a nevznikne nič nového. Je tu však možný iný pohľad. Ak predpokladáme, že Rauschenberg bol vlastníkom predmetnej kresby a ak by sme uvedený prípad mali analyzovať na základe ustanovení SAZ, tak podľa §20 ods. 3) „vlastník alebo iný užívateľ veci, ktorej prostredníctvom je dielo vyjadrené, nie je povinný udržiavať a chrániť vec pred zničením, ak nie je dohodnuté inak alebo ak z osobitného predpisu alebo z autorského zákona nevyplýva inak.

Konceptuálne umenie významne narušilo hranicu medzi tým, čo bolo považované za umenie, a tým, čo tradične umením nebolo. V zmysle paradigmy konceptuálneho umenia je komunikovaná myšlienka dôležitejšia ako prostriedok (či už je to vec alebo akcia), ktorou je táto myšlienka komunikovaná. Z tohto umenovedného pohľadu môže byť dielom aj to, čo v tradičnom chápaní dielom nie je a pri extenzívnom výklade sa za osobitné tvorivé spracovanie autorského diela (v zmysle §11 ods. 1 SAZ) môže považovať aj zničenie iného diela. Tu by som však poznamenal, že tvorivosť je v takomto prípade vyčerpaná prvou realizáciou. Opakovanie takejto činnosti už nemožno považovať za prejav tvorivosti ale za vandalizmus.

Iným príkladom deštrukcie ako tvorivej metódy môže byť rad výtvorov Milana Knížáka, pre ktoré on sám používa označenie „deštruovaná hudba“. Na jednej strane ide o notové záznamy skladieb iných autorov, pričom Knížákova „tvorivá deštrukcia“ spočíva v tom že isté úseky sú nahradené úsekmi od iného autora (neskúmal som však, či ide o koláž hudby rôznych autorov alebo obsah týchto nahradených úseky je výtvorom samotného Knížáka). Na druhej strane sem patria preparované zvukové záznamy (gramofónové platne). Knížák deštruoval tieto platne rôznym spôsobom, napr. škriabaním, rozbitím a následným zlepením fragmentov z rôznych platní, spojením s iným materiálom atď.

Milan Knížák: objekt z kolekcie Deštruované platne (1964)

Tieto preparované gramofónové platne sa dajú rozdeliť na tie, ktoré sú nereprodukovateľné (tieto sú jednoznačne výtvarnými artefaktmi) a tie, ktoré sú reprodukovateľné. Znížením reprodukčnej kvality zvukového záznamu diela však nedochádza k deštrukcii samotného hudobného diela a to ani v prípade spájania fragmentov rôznych hudobných diel, s cieľom vytvoriť zvukovú koláž (či už zásahom do grafického záznamu alebo zvukového záznamu).[73] O deštrukcii hudobných diel by techmickom zmysle bolo možné hovoriť len vtedy, ak by existoval len jediný záznam dotknutého hudobného diela a tento by bol použitý ako deštruovaný objekt, za predpokladu, že predmetné dielo neexistuje v mysli aspoň jedného žijúceho človeka scopného toto dielo vyjadriť v zmyslami vnímateľnej forme.

SAZ taktiež nič nehovorí o tom, že výtvarné dielo má jeho autor aj sám zhotoviť. I keď myšlienku nie je možné (v zmysle § 7 ods. 3 písm. a) považovať za dielo, ak túto myšlienku zhmotní do nejakého výtvarného artefaktu iná osoba, je status tejto osoby otázny, pretože tu môže existovať množstvo vzťahových variantov medzi pôvodcom myšlienky a zhotoviteľom diela, napríklad:

1) Myšlienka sa môže týkať len posolstva, ktoré má dielo komunikovať, avšak samotné stvárnenie pochádza od zhotoviteľa diela.

2) Pôvodca myšlienky vymyslel nielen posolstvo diela ale aj spôsob akým má byť toto posolstvo vyjadrené prostredníctvom hmoty, konkrétne zhmotnenie tohto obsahu v konkrétnej forme a použitie materiálov je výsledkom vkladu realizátora výtvarného artefaktu.

3) Zhotoviteľ diela postupoval na základe podrobných inštrukcií pôvodcu diela. Napríklad Jeff Koons si založil ateliér, v ktorom zamestnáva okolo tridsať rôznych pomocníkov (spravidla sú to začínajúci umelci), ktorí podľa inštrukcií realizujú Koonsove predstavy. Od inštrukcií sa nie je možné odchýliť, pomocníci si dokonca ani nemiešané farby (tieto dostávajú už namiešané v tubách) a musia splniť denné výkonové normy. Je však zrejmé, že tu nemožno hovoriť o pásovom spôsobe výroby a i keď tento proces má mnohé znaky manufaktúrnej výroby, na takúto prácu treba mať osobitné predpoklady, pričom tieto osobitné predpoklady nespočívajú len vo zvládnutí technologických postupov a nejde ani o zhotovovanie rozmnoženín ale originálov. Možno tu hypoteticky uvažovať nad tým, že by išlo o spoločné dielo podľa § 10 ods. 1) SAZ pretože:

a) takéto diela vznikajú pod vedením osoby, ktorá iniciovala vytvorenie tohto diela a usmerňovala a tiež aj zabezpečovala proces vytvorenia diela osoby, ktoré sa podieľajú na vytvorení diela súhlasili s využitím svojej vlastnej tvorivej duševnej činnosti

b) takéto diela, vznikajú aj tak, že na zhotovení jedného artefaktu pracuje aj viac ako jedna osoba, čiže by tu bola splnená podmienka spoločnej činnosti dvoch alebo viacerých osôb[74], ktoré súhlasili s využitím svojej vlastnej tvorivej duševnej činnosti pod vedením inej osoby.

Výroba autorských diel v ateliéri Jeffa Koonsa

To či takýmto osobám, pracujúcim pod vedením, by bolo možné (na základe SAZ) priznať status autorov spoločného diela, bude sa v prvom rade odvíjať od toho, či výsledok ich činnosti bude možné oddeliť od činnosti usmerňujúcej osoby. Inými slovami, či by aj bez usmerňujúcej osoby vzniklo dielo spoluautorov alebo spojené dielo, hoci nevyhnutne v inej kvalite (v porovnaní s dielom, ktoré vzniklo pod vedením).[75] Mám za to, že v prípade Koonsovho ateliéru tento predpoklad splnený nie je a spoločné dielo nemôže vzniknúť ani vtedy ak dielo realizuje len jedna osoba, hoci je usmerňovaná inou osobou.

Z hľadiska autorskoprávneho vymedzenia diela je stále aktuálnou otázka, či predmetom autorskoprávnej ochrany môžu byť také artefakty, ktoré neboli autorom vytvorené, avšak autor ich označil za dielo, presnejšie za svoje dielo, a to len na základe svojho rozhodnutia. Klasickým príkladom sú tzv. ready made objekty.

Marcel Duchamp – Fontána (1917)

Podobne ako v prípade banálnych objektov, aj v prípade ready made objektov je na jednej strane možné prítomnosť tvorivého vkladu obhájiť tým, že tvorivá myšlienka v týchto prípadoch vychádza z narušenia konvencie, a to tým, že priemyselné výrobky ako objekty masovej produkcie sú inštalované ako unikáty, čo z nich robí autorské diela. Na druhej strane je však možné argumentovať tým, že avantgarda je avantgardou len vo svojej dobe a časom sa stáva akceptovanou súčasťou dejín umenia. Je teda otázne, či tvorivá myšlienka založená na vystavení ready made objektu v galérii, je takým prejavom tvorivosti, ktorý je možné považovať za nadčasový, prípadne, či by autorskoprávnu ochranu nemal požívať len prvý objekt vytvorený touto metódou, pretože premenu druhého a každého ďalšieho priemyselného výrobku na autorské dielo len na základe rozhodnutia nejakej fyzickej osoby, ktorá sa zároveň sebaurčí takýmto rozhodnutím za autora,, nemožno považovať za výsledok tvorivej duševnej činnosti. Teda nie každej „umeleckej“ transsubstanciácii[76] sériovo vyrobeného predmetu je možné priznať autorskoprávnu ochranu. Napríklad v roku 1960 Stanley Brouwn vyhlásil, že všetky topánky v amsterdamských obuvníctvach sú jeho umeleckými dielami. vznik autorskoprávnej ochrany takéhoto diela nie je (okrem iného), možný ani preto, že nie je zrejmé, či predmetné topánky zostali autorským dielom aj potom ako sa predali.

Niečím iným sú však variácie spracovaním pôvodných diel, ktoré vznikli ako ready made objekty. Aj keď je použitý rovnaký predmet a rovnaká technika, nové dielo získava nové významovej roviny. Príkladom môže byť pisoár od Ter-Oganjana, ktorý napriek tomu, že je vystavený v galérii, je plne funkčný, čím sa líši od Duchampovho pisoára.[77] Ide teda o retrassubstaciu na základe ktorej je priemyselnému výrobku navrátený jeho pôvodný účel. Pre určenie, či v takomto prípade ide o chrániteľné dielo je potrebné pochopiť v čom spočíva tvorivý vklad autora. V prípade Ter-Oganjanovho pisoára je teda potrebné dešifrovať metaznaky, odkazujúce na Duchampov pisoár povýšený na umelecké dielo. To však predpokladá istú mieru rozhľadu a v prípade sporu by otázka tvorivého vkladu mala byť riešená ako prejudiciálna otázka znaleckým posúdením.

Osobitný právny problém predstavujú inštalácie preparovaných zvierat. Podobne ako v prípade ready made objektov, aj týchto prípadoch ide o to, že mŕtve zvieratá sú ako artefakty predstavené v nekonvenčnom kontexte. Mám však za to, že miera tvorivosti je v týchto prípadoch ešte menšia ako v prípade ready made objektov. Napriek tomu je zrejmé, že znalci umenia považujú takéto artefakty za diela, čo nepochybne súvisí aj s tým, že o vystavenie takýchto artefaktov majú záujem galérie a záujem o kúpu takýchto artefaktov majú aj zberatelia umenia. V prospech autorskoprávnej chrániteľnosti takýchto diel je možné argumentovať tým, že SAZ nič nehovorí o obmedzeniach týkajúcich sa materiálov využiteľných pri realizácii diel výtvarného umenia. Navyše zvieratá sú z pohľadu slovenského Občianskeho zákonníka veci a ak sú preparované zvieratá použité ako súčasť nejakého artefaktu, stávajú sa príslušenstvom veci.

Damien Hirst – Falošný idol (2008)

Možno tu však namietať, že ak takéto objekty majú byť považované za autorské diela, tak potom by sme za autorské dielo mohli považovať akúkoľvek poľovnícku trofej alebo preparát konzervovaný alkoholom či formaldehydom v nejakej nádobe. Hirstove diela sa od týchto artefaktov odlišujú len konceptom. Tento koncept je založený na spochybnení toho, čo je obvyklé. Táto neobvyklosť vyplýva z toho, že ponorením do konzervačnej tekutiny sa bežne uchovávajú menšie biologické objekty na propedeutické alebo vedecké účely. V tomto prípade ide o pomerne veľké zvieratá, ktoré sú použité na umelecký účel. Opäť teda nejde teda o nič iného ako o narušenie istej konvencie a podobne ako v prípade ready made objektov je otázne, či druhé a akékoľvek ďalšie dielo vytvorené na základe tejto idey je výsledkom tvorivej duševnej činnosti. „Diablov advokát“ by v záujme uznania takéhoto výtvoru za chránené dielo mohol poukázať na umenovednú tézu Sola Lewitta, podľa ktorého „ak umelec používa rovnakú formu vo viacerých dielach a mení použitý materiál, treba predpokladať, že umelcov koncept sa týkal použitia materiálu“[78]. Avšak z právneho pohľadu (podľa § 7 ods. 3 SAZ) koncept nie je chránený, z čoho možno vyvodiť záver, že opakované umiestňovanie tiel zvierat do konzervačnej tekutiny a priehľadnej nádoby so zámerom vytvoriť autorské dielo by nemalo byť chránené autorským právom ale len v občianskoprávnej rovine, teda na základe práva k veci.

Celkom osobitným právnym problémom sú artefakty, ktoré z jednej strany vykazujú znaky tradičných diel výtvarného umenia na druhej strane sú tu však použité materiály, ktoré sú kontroverzné z etického hľadiska a čo je omnoho podstatnejšie, tieto výtvory nie sú prezentované ako autorské diela ale ako propedeutické objekty. Ako príklad môžu poslúžiť plastifikované[79] ľudské telá prezentované takými putovnými výstavami ako napr. The Human Body, Bodies: The Exhibition, Bodies Revealed alebo Our Body: The Universe Within).

Ide o výstavy organizované právnickými osobami (napr. Premier Exhibitions Incorporateted, GForce Exhibitions alebo JSV Group[80]) a je zrejmé, že ak takúto výstavu pripravia[81] zamestnanci právnickej osoby, tak im v zmysle §7 ods. 2 SAZ prináleží autorské právo k výstave ako súbornému dielu a to aj za predpokladu, že vystavené artefakty by neboli autorskými dielami avšak prvky tvoriace výstavu predstavujú výsledok tvorivej činnosti vzhľadom na spôsob ich výberu alebo ich usporiadanie. Iná vec je však status osôb, ktoré vytvorili jednotlivé exponáty ako výtvarné objekty. Je nesporné, že väčšina vystavených preparovaných ľudských tiel je nainštalovaná tak, že na percipienta pôsobí ako klasické figurálne plastiky, pričom niektoré sú statické a iné dynamické. Ak si odmyslíme iritujúcu viditeľnosť častí ľudského tela, ktoré sú normálne skryté, pózy v akých sú tieto ľudské pozostatky nainštalované pôsobia esteticky a preto ich z umeleckého pohľadu možno považovať za diela výtvarného umenia. Pokiaľ by sme vychádzali z domnienky, že tu chýbala vôľa autora vytvoriť autorské dielo, tak možno argumentovať tým, že (ako už bolo uvedené vyššie) v SAZ sa nikde nepíše o vzťahu tvorivej činnosti a nasmerovaní vôle k vytvoreniu diela. Z toho možno vyvodiť záver, že autorské dielo môže vzniknúť aj v prípade ak nebolo cieľom autora vytvoriť autorské dielo. Opätovne na tomto mieste treba pripomenúť, že zámer autora vytvoriť autorské dielo je determinovaný aj istou úrovňou právneho vedomia, čo samozrejme nie je možné predpokladať u všetkých autorov.

Pokiaľ ide o materiál z ktorého sú tieto exponáty vytvorené, tak tu je to v porovnaní s použitím zvieracích tiel zložitejšie. Slále síce platí, že SAZ nekladie žiadne obmedzenia, pokiaľ ide o materiál použitý pri tvorbe diel výtvarného umenia a ani etická výhrada nebude pravdepodobne spôsobilá spochybniť vznik autorskoprávnej ochrany k takýmto exponátom. Čo však môže byť problém, je to, že ľudia, ktorých telá boli po smrti použité takýmto spôsobom, s pravdepodobnosťou hraničiacou s istotou, nedali počas svojho života súhlas na takéto spracovanie svojich telesných ostatkov a ani na ich využitie ako výstavných exponátov, prípadne ich premenu na autorské diela. Podľa dostupných informácií, väčšinu týchto tiel poskytla organizátorom týchto výstav Čínska ľudová republika s tým, že nejde o telá popravených osôb ale osoby, ku ktorých telesným pozostatkom sa po ich smti nikto neprihlásil.

Profesor etiky Thomas Hibbs (Baylor University) poukázal na to, že takéto vystavovanie mŕtvych ľudských tiel redukuje subjekt na manipuláciu s časťami tela bez nejakého hlbšieho významu, čo je podobný postup aký sa používa v pornografii.

Hoci sa Hibbs zaoberal najmä etickými otázkami, upozornil tiež na to, že výstava ktorú navštívil, už svojim názovom „Gunther von Hagens’s Body World” glorifikuje svojho tvorcu nielen ako organizátora a vedca ale aj ako umelca a kultúrne rozhľadeného intelektuála.[82] Je teda zrejmé, že takéto výstavy nie sú len anatomickým panoptikom ale sú aj kultúrnym fenoménom. Ľudské telá sú nainštalované ako objekty, ktoré sú zároveň morbídne ako aj estetické. Ide tu teda o podobnú fascináciu smrťou ako v mnohých výtvoroch Damiena Hirsta. Rozdiel je však v tom, že predmetné plastifikované mŕtvoly ľudí sú nainštalovaní v istých pózach. V každom prípade sú však porovnateľné s výrazovými prosriedkami, ktoré využíva tradičné figurálne sochárstvo.

Na záver možno konštatovať, že právna úprava nemôže postihnúť všetky eventuality ktoré prináša prax, čo je aj pochopiteľné. Avšak vymedzenie predmetu ochrany prostredníctvom exemplifikatívnej enumerácie nemusí byť uspokojivým riešením ak takáto enumerácia prostredníctvom použitia takých slov ako „najmä“, „predovšetkým“, vytvára istý reštriktívny interpretačný rámec. Problematická je samozrejme aj kontradikcia ak sú v pozitívnom a negatívnom vymedzení predmetu ochrany použité pojmy ktoré sa prekrývajú v oblasti svojho významu. V tomto prípade následkom nie je len právna neistota ale aj vnútorná rozpornosť právnej úpravy.

Kontakt:

Mgr. Norbert Adamov, PhD. Ústav štátu a práva SAV. Email: norbert.adamov@flaw.uniba.sk

PERFORMANCE AKO PREDMET AUTORSKOPRÁVNEJ OCHRANY

MGR. NORBERT ADAMOV PHD.

Abstrakt: Pojem performance slovenský autorský zákon nepozná. V niektorých prípadoch je performance možné jednoznačne subsumovať pod niektorý z príkladov autorských diel uvedených v autorskom zákone. V iných prípadoch je však takéto zaradenie kontroverzne a je diskutabilné, či konkrétny prípad performance treba považovať za dielo výtvarného umenia, dramatický výtvor alebo za úplne špecifické autorské dielo.

Kľúčové slová: performance ako umenie, tvorivosť, výtvarné dielo, divadelné dielo, dramatické dielo, výkonný umelec

Abstract: The term „performance“ as an execution of an action is not recognized by the Slovak authorship law. Some performances can be clearly submitted to one of a number of examples of author´s works to wich legal protection can be rendered. But in different cases it may be particulary controversial whether an act of a performance should be concidered to be a specific artwork or a piece of dramatic art or an entirely specific author´s work.

Key words: performance art, creativity, work of fine arts, theatrical work, dramatic work, performing artist

Je otázne, či je zmysluplné prekladať slovo „performance“ ako výkon alebo počin, pretože slovo „performance“ sa nemusí spájať len s umením ale môže byť použité aj v technickom kontexte, kde sa napríklad môže vzťahovať k výkonu stroja alebo k jeho výkonnostnej krivke. Na druhej strane však slovo „performance“ môže mať v angličtine aj súvzťažnosť k nejakému dielu ako výsledku nejakej činnosti. Slovo „performance“ teda môže označovať tak nejakú činnosť ako aj výsledok nejakej činnosti. Pokiaľ má táto činnosť nejakú väzbu s umením, v angličtine sa používa aj kolokácia „performance art“, ktorú je potrebné odlíšiť ad podobnej slovnej väzby „performing arts“. Performance (ako „performance art“) je teda možné definovať ako počin, ktorý je spravidla sledovaný nejakým obecenstvom (prípadne je predvedený pred nejakým obecenstvom). Toto predstavenie môže byť aj interdisciplinárne, to znamená, že tu koexxistuje niekoľko druhov umení alebo umeleckých techník. Performance je umelecká akcia, ktorá môže byť dopredu pripravená alebo môže byť improvizovaná. Ak je takáto akcia pripravená, môže rátať aj s prvkom náhody alebo spontánnosti prípadne s participáciou publika. Performace ako predstavenie nemusí byť nevyhnutne vykonané naživo ale aj prostredníctvom médií, pričom performer nemusí byť nevyhnutne prítomný. Pre performance je príznačná súčasná prítomnosť štyroch elementov: čas, priestor, telo performera (alebo zobrazenie tohto tela prostredníctvom technického prostriedku) a vzťah medzi performerom a obecenstvom. Akcia nejakého jedinca alebo skupiny na nejakom mieste a v nejakom čase konštituuje dielo, teda aspoň v umenovednom chápaní.[83]

To, či pri takýchto dielach vzniká aj autorskoprávna ochrana, môže byť v niektorých prípadoch veľmi diskutabilné a to z niekoľkých dôvodov, ktoré budem demonštrovať na konkrétnych príkladoch.

Prvým problémom je, či dielo môže byť vyjadrené v zmyslami vnímateľnej forme prostredníctvom tela živého človeka.

Slovenský autorský zákon (ďalej označený skratkou SAZ) nehovorí o tom, že dielo musí byť vyjadrené nejakým predmetom, teda že musí byť vecou. Zákon kladie len podmienku zmyslovej vnímateľnosti. Na druhej strane ochrana diela trvá aj keď zanikol predmet, ktorým bolo dielo zhmotnené. Toto je dôležité najmä v tých prípadoch, kedy dielo bolo vyjadrené prostredníctvom zvukov, ktoré však neboli zaznamenané, alebo ide o vykonanie improvizovaného pantomimického či choreografického diela, ktoré nebolo zaznamenané, prípadne môže ísť aj o objekty z oblasti výtvarného umenia, vytvorené z materiálov s krátkou životnosťou alebo ak ide o objekty, ktorých tvorba je plánovane zavŕšená ich zničením – príkladom môžu byť budhistické mandaly.

Pri posudzovaní otázky vzniku autorskoprávnej ochrany v súvislosti s performance si treba uvedomiť rozdiel medzi dynamickými a statickými akciami. Dynamické akcie performerov majú blízko k divadelným dielam[84] a statické výkony by som skôr zaradil medzi výtvarné diela. Ako príklady statických akcií môžu poslúžiť výkony ruského performera Pjotra Pavlenského. Pri akcii, ktorú nazval „Fixácia“ (2013) si klincom pribil scrotum medzi dlaždice moskovského Červeného námestia, čím chcel vytvoriť metaforu fatalizmu ruskej spoločnosti.[85]

Pjotr Pavlenskij – Fixácia (2013)

Z  hľadiska úpravy SAZ je takýto výsledok chrániteľný ako výtvarné dielo, pretože tvorivosť v náväznosti na symboliku je tu zrejmá a pokiaľ ide o formu je možné uvažovať o tom, že išlo o živú sochu, pričom je dôležité aj to, že performer sa počas celej akcie pozeral na miesto fixácie, čím podčiarkol skutočnosť že ako artefakt je spojený s podkladom. Podobný postup zvolil v roku 1974 Chris Burden, ktorý sa počas akcie nazvanej Trans-fixed nechal pribiť na zadnú časť auta.

Chris Burden - Trans-fixed (1974)

Z vyššie uvedeného teda možno vyvodiť, že predmetom autorskoprávnej ochrany môžu byť aj tzv. živé sochy. Nezáleží teda na tom, či takáto živá socha svoju vitalitu nepopiera alebo sa naopak nehybnosťou a líčením snaží vzbudiť dojem, že je zhotovená z neživého materiálu. Toto stanovisko je možné podporiť aj argumentom, že z hľadiska vnímania percipientom nie je rozdiel medzi živými sochami a hyperrealistickými sochami, napríklad od Tonyho Matelliho, ktoré sú na nerozoznanie od skutočných ľudí alebo zvierat a ktoré bezpochyby možno považovať za diela výtvarného umenia.

Tony Matelli – Námesačník (2014)

Z hľadiska formy ide v oboch vyššie uvedených prípadoch o figurálne plastiky, rozdiel je len v materiáli, prostredníctvom ktorého je dielo vyjadrené. Autorský zákon nič nehovorí o tom, že by použitý materiál musel byť trvanlivý, alebo že by tento materiál nemohol byť biologický alebo živý. Dalo by sa namietať, že z povahy veci vyplýva, že dielo výtvarného umenia je vyjadrené nejakou vecou v právnom zmysle slova, pričom živý človek vecou nie je.[86] Pokiaľ ide o živé sochy, tu možno argumentovať tým, že ide o prepojenie výkonu výkonného umelca, pri ktorom vzniká dielo výtvarného umenia podobne ako pri hudobnej improvizácii je hudobné dielo vyjadrené vo forme vnímateľnej zmyslami, pričom výkonný umelec je zároveň aj autorom diela a pokiaľ bolo toto dielo vnímané aspoň jedným percipientom, sú splnené podmienky vzniku autorskoprávnej ochrany (podľa SAZ) aj keď by išlo o efemérny výkon.

Iným prípadom sú však také výtvory, ktoré tiež využívajú účasť živých osôb, avšak tieto osoby nemožno nazvať živými sochami. Ako príklad možno uviesť akciu ktorá sa odohrala v galérii Trojhprudny Lane v roku 1991. V miestnosti boli vystavení miestni bezdomovci, čím autor výstavy (Ter-Oganjan) upozorňoval na skutočnosť, že po páde komunistického režimu počet týchto ľudí výrazne vzrástol. Každý bezdomovec mal pritom nad hlavou jednu reprodukciu z Rembrandtovych obrazov. Súčasťou tohto výtvoru bol aj zápach v miestnosti, kvôli ktorému sa mnohí návštevníci otáčali už vo dverách. Takáto inštalácia na jednej strane vykazuje znaky performance, avšak chýba tu priama prítomnosť autora. V tomto prípade išlo aj o kombináciu výtvarného umenia v tradičnej forme – čiže použitie rozmnoženín Rembrantovych diel, pričom z takého spôsobu použitia nie je nie je celkom jednoznačné či ide o citáciu diela alebo o spracovanie diela. Pokiaľ by išlo o citáciu, odhliadnuc od toho, že Rembrantove diela sú voľné, tak nie je splnená podmienka v §25 SAZ, že ako citáciu použiť možno „krátku časť zverejneného diela“. Na druhej strane však možno argumentovať tým, že podľa toho istého ustanovenia rozsah citácie musí byť odôvodnený účelom citácie. V tomto prípade je použitie celých diel z hľadiska dosiahnutia účelu opodstatnené. Rovnako však tu možno uvažovať nad spracovaním diela iného autora. Myslím, že nie je podstatné, že do samotného diela sa nezasiahlo, pretože k spracovaniu došlo tým, že Rembrantove diela sa stali integrálnou súčasťou iného diela, ktoré predstavuje prienik medzi výtvarným umením a scénickým vystúpením na hranici reality show.

Nie každá akcia performerov, hoci bola vykonaná v zmyslami vnímateľnej forme, môže byť predmetom autorskoprávnej ochrany. Napríklad v roku 1974 Chris Burden v rámci akcie nazvanej The Visitation sa posadil na stoličku do malej, špinavej miestnosti (určenej pre bojler) ktorá bola osvetlená len žeravými uhlíkmi z ohniska a svetlom ktoré prenikalo škárou medzi vrchom dverí a zárubňou. Záujemcovia o účasť na tejto akcii netušili čo ich čaká. Najprv boli privedení pred dvere do miestnosti, pri ktorých stála Burdenova manželka a tá ich po jednom vpúšťala dovnútra, pričom za návštevníkom hneď zamkla dvere. Keď sa ten, kto vstúpil zorientoval, Burden sa predstavil a zotrval s návštevníkom v rozhovore tak dlho ako si tento želal. V prvej fáze akcie videlo Burdena 15 ľudí, avšak následne sa správa o akcii rozšírila a zakrátko bol priestor pred dverami preplnený čakajúcimi ľuďmi. Záujem bol tak veľký, že ľudia dožadujúci sa vstupu vylomili dvere vedúce do miestnosti určenej na čakanie.

Chris Burden: The Visitation, Hamilton College, Clinton, NY, 9. november 1974

Pre posúdenie, či v takomto prípade je možné uvažovať o vzniku autorskoprávnej ochrany treba v prvom rade posúdiť, či ide o takú formu, ktorú by bolo možné subsumovať pod formy umelecké. Je zrejmé, že v tomto prípade sa nejedná o performance z oblasti výtvarného umenia pretože objektom percepcie tu nebola samotná sediaca postava a vstup do tmavej miestnosti s následným znemožnením možnosti úniku, bol skôr porovnateľný s návštevou púťových atrakcií typu „strašidelný zámok“[87]. Už samotná prítomnosť umeleckej formy je teda veľmi diskutabilná. Druhou otázkou je, či možno takýto výsledok označiť za tvorivý. Obávam sa, že ak by táto otázka mala byť rozhodnutá len na základe vyššie uvedených faktov, tak by nebolo možné to, že niekto je vpustený do slabo osvetlenej miestnosti k mužovi sediacemu na stoličke za niečo tvorivé. Nakoniec to nepopierajú ani teoretici umenia. Robert Horwitz tvrdí, že zmysel tejto akcie a teda zrejme aj tvorivý vklad spočíval v napätí medzi očakávaním davu a striktnými obmedzeniami vstupu.[88] Je to teda niečo podobné ako akcia „Železná opona“ (1962) pri ktorej Christo prostredníctvom barelov zablokoval jednu z pařížských uíic. Umeleckým dielom však podľa neho nebola samotná barikáda, ale dopravná zápcha, ktorá v ulici následne vznikla. Takýmto výtvorom by som autorskoprávnu ochranu podľa SAZ nepriznal a to z toho dôvodu, že predmetom ochrany by tu nemala byť samotná akcia a ani jej výsledok ale následok spôsobený výsledkom, pričom tu môže ísť aj o reťazenie následkov. Takúto kauzalitu, myslím, nie je možné chrániť, pretože predmetom ochrany má byť výsledok tvorivej činnosti autora. Kauzálnym následkom v uvedených prípadoch je však zhromaždenie čakajúceho davu či dopravná zápcha, pričom oboje je vo väčších mestách na celom svete bežnou realitou.

Podobne nie je celkom zrejmé či inštaláciu Damiena Hirsta „In and Out of Love” (realizované v galérii Tate Modern) treba považovať za performance alebo skôr za klasické výtvarné dielo. Išlo o dve miestnosti bez okien, v ktorých boli umiestnené živé tropické motýle. Výstava trvala 23 týždňov a každý týždeň muselo byť nahradených 400 uhynutých jedincov, čo v konečnom výsledku znamenalo, že pri realizácii tohto diela predčasne uhynulo 9 000 motýľov. Pri skúmaní vzniku autorskoprávnej ochrany takéhoto výtvoru treba okrem tvorivosti posúdiť aj formu v ktorej je dielo vyjadrené. Samotné miestnosti nemožno považovať za súčasť diela klasického výtvarného diela ale skôr len za ohraničenie priestoru v ktorom sa dielo realizuje, čo by sa dalo prirovnať k rámu obrazu, pričom rám nie súčasťou diela. Rovnako ani vysokú koncentráciu živočíchov istého druhu nie je moné považovať za dielo, pretože výtvarným dielom by v takom prípade mohlo byť napríklad akákoľvek hydinárska farma. To, že v tomto prípade autor k inštalácii priradil nejaký názov, nie je rozhodujúce, rovnako tiež z právneho hľadiska nie je rozhodujúce, že motýle sú všeobecne považované za tvory, ktoré sú ľuďmi vnímané ako zdroje estetického zážitku. Možno tu ale argumentovať tým, že dielo vzniklo absurdným zmnožením a koncentráciou takéhoto estetického zážitku, teda hypertrofiou tohto druhu krásy. To bolo by navyše mohlo byť podčiarknuté samotnými priestormi galérie, s ktorými sa tradične spája predpoklad estetického zážitku.

Z uvedeného možno usúdiť, že v tomto prípade možno mať pochybnosti o tom, že ide o nejakú formu výtvarného diela v tradičnom zmysle slova. Možno však uvažovať nad tým, že v tomto prípade bolo dielo realizované ako performance pričom autor počítal s prvkom náhody. Nebolo totiž možné riadiť poletovanie motýľov. Zo štyroch elementov: čas, priestor, telo performera a vzťah medzi performerom a obecenstvom tu absentuje prítomnosť autora a jeho interakcia s publikom. Nemožno preto jednoznačne povedať, že táto inštalácia je performance i keď publikum tu bolo prítomné a dokonca možno uvažovať aj nad tým, že takéto publikum po vstupe do miestností s motýľmi sa stalo účastníkom performance a to aj napriek tomu, že autor inštalácie nebol v týchto miestnostiach prítomný. Za akt performera možno považovať vypustenie motýľov do vyhradených miestností, pričom samotné motýle sa následne stali dynamickou súčasťou akcie trvajúcej 23 týždňov. Či už sa budeme na takýto výtvor pozerať ako na artefakt alebo ako na akciu, je zrejmé, že výsledkom je dielo výtvarného umenia, ktoré by aj napriek enviromentálnej kontroverznosti malo byť chránené ak by naň mali vzťahovať ustanovenia SAZ.

Iným príkladom výtvoru, pri ktorom nie je možné vyčerpávajúcim spôsobom vymedziť predmet ochrany, sú také interaktívne predmety, pri ktorých je umelcov zámer naplnený až tým, že tento predmet je použitý v rámci performance. Ako príklad možno uviesť kamennú skulptúru s názvom Give If You Can - Take If You Have To, ktorú vytvoril Jacek Tylicki.

Jacek Tylicky - Give If You Can - Take If You Have To (2008)

Ak by sme sa na takýto predmet pozerali cez prizmu výtvarného artefaktu, tak právny problém spočíva v tom, že ak si odmyslíme nápis na tejto nádobe, tak samotná nádoba nevykazuje nič osobitého, na základe čoho by bolo možné usudzovať, že vzniklo autorské dielo. Umiestnenie nejakého nápisu na nejaký predmet tiež automaticky neznamená, že vznikne autorské dielo. Predmetný nápis stráca navyše stráca svoj zmysel ak by bol takýto artefakt vystavený v sklenenej vitríne a nebol by spojený s akciou publika. Za integrálnu súčasťou diela treba teda považovať aj obsah nádoby, ktorý však nie je určený autorom, pretože autorov zámer bol aby sa tento obsah obmieňal. Bolo by možné argumentovať tým, že autorskoprávna ochrana by sa mohla vzťahovať k samotnej nádobe a pokiaľ ide o obsah nádoby, ten by nebol chránený ako príslušenstvo veci, ktorou je dielo vyjadrené (pretože sa tu predpokladá neustála zmena), ale bola by chránená samotná myšlienka vyjadrená vetami „Give If You Can - Take If You Have To”. Myšlienka však podľa § 7 ods.3 SAZ nemôže byť predmetom autorskej ochrany. Ak by sme však na predmetný výtvor nazerali ako na súčasť autorom naplánovanej performance, potom by ochrana takéhoto výtvoru vyplývala so samotnej realizácie tejto myšlienky v praxi, pričom by sme vety „Give If You Can - Take If You Have To” mohli chápať ako návod (či podnet) performera k akcii, prípadne by táto myšlienka mohla byť súčasťou napísaného scenára akcie, čím by mohla vzniknúť autorskoprávna ochrana aj na základe podobnosti s divadelnými dielami, pričom nevidím žiadny problém v tom, ak by takáto akcia prebiehala bez časového obmedzenia, teda by bola limitovaná len umiestnením kamennej nádoby na verejne prístupnom mieste a životnosťou materiálu.

Právny problém môže vzniknúť aj pri takých inštaláciách, ktoré sú založené na vystavení častí ľudských tiel bez zjavných konotácií, ktoré by sa viazali k takémuto výtvoru. V tejto súvislosti nie je podstatné, či sú takto prezentované časti tela živého alebo mŕtveho človeka. Ako príklad by som uviedol výstavu, ktorá sa začiatkom roka 2014 konala v pražskej galérii Tranzitdisplay. Ruský umelec Avdej Ter-Oganjan tu po dobu 50 minút vystavil svoj pohlavný úd (viď obrázok).

Rozdiel medzi exponátom pľúc fajčiara na anatomickej výstave typu The Humans Body (ktorý nepovažujem za dielo) a vystavením časti tela živej osoby na umeleckej výstave spočíva len v kontexte ich predvedenia. Ak by bol artefakt, ktorý je možno vidieť na obrázku, vyňatý z kontextu umeleckej výstavy, prípadne kontextu miesta prístupného verejnosti, bolo by možné uvažovať nad tým, že ide o pornografiu[89] bez dostatočného tvorivého vkladu. Pokiaľ by sme pripustili možnosť, že tvorivosť pri takomto druhu diela nie podmienená samotným artefaktom, ale kontextom umiestnenia, potom by Ter-Oganjan na základ autorskoprávnej ochrany získal monopol na vystavovanie svojho pohlavného orgánu na umeleckých výstavách. Hoci by v tomto prípade išlo o také výtvarné dielo, ktoré je determinované nielen priestorom ale aj časom, autorskoprávna ochrana takéhoto diela by trvala nepretržite, rovnako ako je to pri iných druhoch umenia, ktoré sú dynamické a realizujú sa v čase (napríklad hudba). Pokiaľ by sme vystavenie ľudského orgánu považovali za performance, potom by sme museli uvažovať aj nad tým, či tu ide o výkon výkonného umelca. Z formálneho hľadiska by takéto riešenie prichádzalo do úvahy len vtedy, ak by sme takémuto artefaktu priznali status umeleckého diela.

Osobitným prípadom je sled spontánnych aktov ktoré vedú k zhmotnenému výsledku, ktorý by nepochybne mohol byť považovaný za dielo ak by ho vytvoril jeden alebo viac autorov na základe svojej tvorivej duševnej činnosti. Príkladom môžu byť tzv. „mosty lásky“, ktorých zábradlia sú ovešané zámkami. Nemožno hovoriť o unikátnom výtvore, pretože takto upravených „mostov lásky“ je viac.

Zámky na tieto mosty umiestňujú zamilované dvojice, pričom tento akt je spojený so zahodením kľúča do rieky. Hoci takúto činnosť možno označiť ako účasť na performance, je diskutabilné, či v tomto prípade existuje vôľa podieľať sa na vytvorení autorského diela. Pretože ide o výsledok množiny aktov veľkého množstva aktérov, je možné predpokladať, že vzťah k výsledku tejto činnosti bude rôzny. Na jednej strane vo väčšine prípadov ide v prvom rade o symbolický akt, prípadne magický úkon, ktorý má zabezpečiť trvalosť nejakého partnerského vzťahu. Avšak na druhej strane možno predpokladať, že aktéri si uvedomujú, že umiestnením zámku na zábradlie mosta sa podieľajú na procese, ktorý vedie ku kreácii nejakému kolektívnemu výsledku. To, že proces kreovania nie je dokončený, nemusí byť prekážkou chrániteľnosti takéhoto výtvoru, pretože podľa § 15ods. 2) SAZ sa autorské právo vzťahuje aj na jednotlivé vývojové fázy a časti diela. Záver by mohol byť taký, že ide o výtvor, ktorý na percipienta pôsobí ako dielo umelecké, ktoré bolo sukcesívne vytvorené veľkým množstvo subjektov v rámci akcie, ktorá prebieha tak dlhodobo, že sa z nej stala tradícia. Ak sa však na tento problém pozrieme cez prizmu tvorivosti, obávam sa, že v tomto prípade ide o opakovanie istého úkonu, ktorý ale nie je sám osebe úkonom tvorivým. Aktér umiestnením zámku na zábradlí použije síce istú osobitú výtvarnú techniky, avšak nemožno tu hovoriť o signifikantnom prejave tvorivosti. Z tohto dôvodu nebude ani možné pripustiť, že by išlo o dielo veľkého množstva spoluautorov a teda nevznikne tu ani autorskoprávna ochrana.

Pri dynamických akciách performerov, ktoré majú skôr bližšie k divadelným formám nie je použitie ľudského tela, ako prostriedku na vyjadrenie diela, žiadnym problémom. Z autorskoprávneho hľadiska tu však možno vymedziť iné problémy. Ako príklad, kde možno mať veľmi vážne pochybnosti o predvedení diela, možno uviesť akciu skupiny Pussy Riot pri ktorej aktéri v rámci politického protestu vykonávali pohlavný styk v prírodovednom múzeu pod transparentom s nápisom, ktorý má významové konotácie vo vzťahu k establishmentu Ruskej federácie (viď obrázok).

Možno si položiť otázku, či v tomto prípade ide o performance so znakmi divadelného diela. Z umenovedného hľadiska „divadelné dielo je literárny text, ktorý je prispôsobený na realizáciu na divadelnej scéne a aby sa literárny text zdivadelnil, musí sa uskutočniť jeho inscenácia. Divadelná inscenácia je umelecké dielo, ktoré je predlohou jednotlivých divadelných predstavení. Ide teda o ideálny tvar (predlohu), ktorá sa realizuje jednotlivými predstaveniami. Z pohľadu klasických divadelných foriem to nie je ani dramatické dielo s klasickými dialógmi alebo monológmi ani pantomíma, pretože tu nejde o tradičné vyjadrenie sa mimikou a gestikuláciou. Ani samotnú realizáciu pohlavného styku na mieste verejnosti prístupnom nie je možné považovať za vytvorenie alebo realizáciu autorského diela.

Na druhej strane však treba vziať do úvahy aj to, že existuje niečo ako umelecký aktivizmus, ktorý sa vyznačuje tým, že umelecká akcia splýva s prejavom politického postoja.[90] Ak vychádzame z toho, že vyššie zmienená akcia performerov v moskovskom Prírodovednom múzeu bola zaznamenaná tak fotograficky ako aj prostredníctvom audiovizuálneho záznamu, mohli by sme uvažovať o vzniku pornografického diela, ktoré by korešpondovalo s definíciou, podľa ktorej je „pornografia dielom zdôrazňujúcim sexuálne vzrušenie, ktoré prekračuje obecne uznávané normy morálky a slušnosti. Pornografické dielo môže mať podobu literárnu, výtvarnú, filmovú, zvukovú a pod., pričom samotné zobrazenie nahého ľudského tela nie je pornografickým dielom“.[91] To, že podľa tejto neprávnej definície zrejme vzniklo pornografické dielo však automaticky neznamená, že ide o dielo umelecké v zmysle SAZ. V tomto prípade to však nemožno ani vylúčiť, pretože tu nešlo len o samotný pohlavný styk (takpovediac na javisku) ale aj nejaké posolstvo, ktoré malo na politický kontext. V tejto súvislosti sa však tiež nedá vylúčiť, že z takéhoto záznamu môže následnou úpravou vzniknúť audiovizuálne dielo. Ak by tu teda vznikla nejaká autorskoprávna ochrana, zrejme by vznikla aj ochrana výkonu výkonného umelca, prirodzene za predpokladu, ak by tento výkon bol zaznamenaný.[92]

Iným prípadom performance môžu byť rôzne zhromaždenia alebo prehliadky. Pri posúdení možnosti vzniku autorskoprávnej ochrany a prípadne ochrany výkonu výkonného umelca, treba posúdiť osobitosť a s tým spojenú unikátnosť a odlíšiteľnosť takýchto akcií, a to bez ohľadu na to, či ide o organizované podujatie alebo spontánnu akciu. Ako príklad organizovaných akcií, ktoré možno označiť za diela blízke divadelným dielam sú osobitné podujatia s prepracovaným scenárom, ako napríklad ceremoniály, ktoré vymyslel a organizoval Jozef Goebbels alebo otváracie a záverečné ceremoniály olympijských hier.

Iným prípadom sú však tradičné vojenské prehliadky. Myslím, že tieto nemožno označiť za umelecké diela, pretože rutinné postupy, ktorých výsledkom je určenie poradia v akom budú predstavené jednotlivé druhy vojsk a vojenskej techniky, nie je možné označiť ani za dostatočne tvorivé a nemožno tu ani uvažovať o umeleckej forme, aj keď súčasťou vojenskej prehliadky môžu byť výkony výkonných umelcov (napríklad vystúpenie vojenskej hudby). Podobne nie je možné označiť prívlastkom umelecké ani také organizované (alebo čiastočne organizované) akcie ako boli prvomájové sprievody v období socializmu, alebo súčasné pochody typu Love Parade či iné masové demonštrácie rôzneho druhu.

Pokiaľ ide o spontánne akcie (ako napríklad Knížákom iniciovaný happening, pri ktorom si účastníci navzájom zošívali svoje oblečenie) tu je možné uvažovať nad vyjadrením sa umeleckou formou a následne je možné pripustiť, že by mohlo vzniknúť nejaké dielo. Je však otázne či takéto dielo je autorskoprávne chrániteľné. Z právneho hľadiska totiž nie je zrejmé, kto by mal byť nositeľom autorských práv. Tu je síce možné určiť iniciátora takejto akcie, avšak to, že dielo vzniklo spontánne a improvizovane, robí nepravdepodobným predpoklad, že by dielo vzniklo pod vedením iniciátora akcie ako spoločné dielo. Skôr by bolo možné uvažovať o spoluautorstve, avšak je diskutabilné, či opakovanie nejakého úkonu (napríklad prišitie svojho oblečenia k oblečeniu niekoho iného) je dostatočne tvorivé na to aby to mohlo byť považované za vklad spoluautora. V tomto konkrétnom prípade „zošívacieho happeningu“ by som bol veľmi skeptický.

Na záver si možno položiť otázku, či budú autorskoprávne chrániteľné aj také akcie performerov, ktoré síce spĺňajú predpoklady umeleckej formy a dostatočnej miery tvorivosti, avšak výkonom dôjde k spáchaniu trestného činu (napríklad dôjde k znásilneniu, týraniu zvierat alebo k vražde), prípadne obsah performance v rozpore s etikou, napríklad ak by išlo o realizáciu idey sebevraždy ako umeleckého diela.

Kontakt: Mgr. Norbert Adamov, PhD. Ústav štátu a práva SAV. Email: norbert.adamov@flaw.uniba.sk

ZÁKON O PRIEMYSELNOM VLASTNÍCTVE (??) KODIFIKAČNÉ OTÁZNIKY [93]

JUDR. TOMÁŠ KLINKA

Abstrakt: Ambíciou tohto príspevku nie je predložiť vyčerpávajúce odpovede, ale skôr podnietiť diskusiu medzi odbornou verejnosťou, ktorej výsledky by bolo možné zohľadniť aj v prípadnom legislatívnom procese. Otvorenosť témy symbolizujú aj použité otázniky v titulku príspevku.

Klíčová slova: kodifikace, zákon, průmyslové vlastnictví, právní ochrana

Abstract: Ambitions of this contribution is not exhaustive submit a response but rather instigate discussion among professional public, the results of which would be possible to also take account of the optional legislative process. Openness of theme symbolize question marks in the title of this post.

Keywords: codification, law, industrial property, legal protection

1 Úvod

Systém práva duševného vlastníctva tvoria dve základné oblasti: autorské právo[94] a právo priemyselného vlastníctva. Kým opodstatnenosť kodifikácie[95] autorského práva nikto na Slovensku nespochybňuje – práve naopak, aktuálne sa uvažuje o rekodifikácií autorského práva[96] –, situácia v oblasti práva priemyselného vlastníctva je z legislatívneho hľadiska značne komplikovanejšia a vyžaduje si osobitnú analýzu. V prvej časti tohto príspevku autor definuje aktuálny stav slovenskej právnej úpravy v oblasti práva priemyselného vlastníctva

a načrtáva niektoré historické súvislosti legislatívneho vývoja. V druhej časti autor stavia viacero zásadných otáznikov, ktoré je potrebné zodpovedať predtým, ako by sa eventuálne pristúpilo ku kodifikácii práva priemyselného vlastníctva v Slovenskej republike. Tretiu časť príspevku tvorí prehľad relevantnej legislatívy v členských štátoch Európskej únie a vo vybraných mimoeurópskych štátoch.

Ambíciou tohto príspevku nie je predložiť vyčerpávajúce odpovede, ale skôr podnietiť diskusiu medzi odbornou verejnosťou, ktorej výsledky by bolo možné zohľadniť aj v prípadnom legislatívnom procese. Otvorenosť témy symbolizujú aj použité otázniky v titulku príspevku.

2 Právo priemyselného vlastníctva dnes

Štruktúra platnej právnej úpravy v oblasti priemyselného vlastníctva v Slovenskej republike dlhodobo zodpovedá teoretickému rozlišovaniu jednotlivých predmetov priemyselného vlastníctva a spôsobov ich právnej ochrany. I’ými slovami, každý predmet priemyselného vlastníctva má svoj vlastný zákon, ktorý stanovuje podmienky, rozsah a obsah ochrany (hmotnoprávne ustanovenia) a tiež registračný spôsob získania ochrany (procesnoprávne ustanovenia). V súčasnosti je v platnosti sedem základných priemyselno-právnych zákonov:

1)  zákon o patentoch (č. 435/2001 Z. z.),

2)  zákon o úžitkových vzoroch (č. 517/2007 Z. z.),

3)  zákon o dizajnoch (č. 444/2002 Z. z.)

4)  zákon o ochranných známkach (č. 506/2009 Z. z.)

5)  zákon o označeniach pôvodu výrobkov a zemepisných označeniach výrobkov (č. 469/2003 Z. z.)

6)  zákon o ochrane topografií polovodičových výrobkov (č. 146/2000 Z. z.) a

7)  zákon o právnej ochrane odrôd rastlín (č. 202/2009 Z. z.)

S výnimkou právnej ochrany odrôd rastlín je na registráciu vecne príslušný jediný správny orgán a to Úrad priemyselného vlastníctva SR (ÚPV SR). Okrem uvedených siedmych zákonov, ktoré sme nazvali základnými, je stále v platnosti – takmer zabudnutá – právna úprava zlepšovacích návrhov[97], ktoré zaraďujeme medzi práva obdobné priemyselným právam bez potreby registrácie. Pre majiteľov patentov alebo dodatkových ochranných osvedčení má zásadný význam i právna úprava udržiavacích poplatkov (zákon č. 495/2008 Z. z.) a výpočet zákonov úzko súvisiacich s právom priemyselného vlastníctva by nebol úplný, ak by sme nespomenuli aj zákon o patentových zástupcoch (zákon č. 344/2004 Z. z.). Tým celkový počet zákonov dosiahol číslo desať.

V tomto príspevku nie je priestor na bližšiu charakteristiku jednotlivých priemyselnoprávnych zákonov, ale pozornosť sústredíme skôr na analýzu použitých legislatívnych riešení. Predovšetkým je potrebné si uvedomiť, že každý z uvedených siedmych základných zákonov pri svojom vzniku mal a naďalej má ambíciu byť autonómnym a komplexným v tom zmysle, že samostatne a bez odkazov na akýkoľvek iný z týchto zákonov upravuje všetky otázky a inštitúty v súvislosti s daným predmetom priemyselnoprávnej ochrany.

Z hľadiska miery všeobecnosti[98] sú v súčasnosti všetky priemyselnoprávne zákony na rovnakej úrovni a neexistujú medzi nimi vzájomné vzťahy generality a špeciality, ako tomu bývalo v minulosti[99]. Zákonodarca počas poslednej regulačnej vlny v oblasti práva priemyselného vlastníctva (po roku 2000) viackrát otvorene deklaroval[100] ústup od nekomplexných zákonov a príklon k autonómnym legislatívnym riešeniam. Bez toho, aby sme spochybňovali legitímnosť doterajšieho prístupu, predpokladáme, že by bolo vhodné kriticky sa zamyslieť nad jeho užitočnosťou, efektívnosťou a budúcou udržateľnosťou (pozri 2. časť).

Univerzálnou charakteristikou platných priemyselnoprávnych zákonov, a práva priemyselného vlastníctva ako takého, je regulácia horizontálnych právnych vzťahov (sféra súkromného práva; vždy ide o hmotné právo) a aj vertikálnych právnych vzťahov (sféra verejného práva; typicky ide o procesné právo). Príkladom horizontálnych vzťahov sú záväzkové vzťahy medzi majiteľom patentu a porušovateľom práv vyplývajúcich z patentu (obligationes ex delicto/ ex quasidelicto), ako aj všetky zmluvné a kvázi zmluvné vzťahy (obligationes ex contracto/ ex quasicontracto).

Jedným z účastníkom vertikálnych právnych vzťahov je vždy štát (štátny orgán) pri výkone svojej právomoci (ÚPV SR, súdy). Táto zmiešaná povaha práva priemyselného vlastníctva[101] nepochybne predstavuje špecifickú legislatívnu výzvu a je na diskusiu, či sa zákonodarca s touto výzvou v jednotlivých zákonoch doteraz popasoval úspešne.

Tretím a posledným (nie však významom) spoločným aspektom priemyselnoprávnej legislatívy, ktorý stojí za zvláštnu pozornosť, je medzinárodná a európska dimenzia práva priemyselného vlastníctva. Len samotný výpočet medzinárodných zmlúv a predpisov európskeho práva by zabral značnú časť tohto príspevku. Plnenie záväzkov Slovenskej republiky vo vzťahu k povinnej implementácií a transpozícií na jednej strane – stále hlbšie – harmonizuje na medzinárodnej aj európskej úrovni reguláciu jednotlivých predmetov priemyselnoprávnej ochrany (snáď s jedinou výnimkou úžitkových vzorov) a tiež právnu úpravu vymožiteľnosti práv. Na druhej strane sa tým prirodzene zužuje legislatívny priestor pre národného zákonodarcu.

Uvedené tri charakteristiky súčasného legislatívneho stavu v práve priemyselného vlastníctva (ambícia autonómnosti, resp. komplexnosti, zmiešaná súkromno-verejnoprávna povaha a silná medzinárodná aj európska dimenzia) budú pravdepodobne tvoriť najvážnejšie limity – a svojím spôsobom aj bariéry – jeho ďalšieho rozvoja.

3 Prečo kodifikácia?

Na začiatku úvah o každom novom právnom predpise je namieste zaujať zdržanlivú až pochybovačnú pozíciu a predbežne tak odolať pokušeniam legislatívneho optimizmu. Prednosť by mali mať alternatívne, nelegislatívne spôsoby riešenia spoločenských otázok a problémov. V oblasti práva priemyselného vlastníctva k takýmto spôsobom môžeme zaradiť administratívnu prax ÚPV SR, známe metódy výkladu právnych noriem a relevantnú súdnu judikatúru vrátane rozhodnutí správnych súdov a Súdneho dvora EÚ. Možno súhlasiť s názorom[102], že princíp subsidiarity legislatívneho zásahu sa často prehliada a podceňuje, čo vedie k nežiaducemu zahlcovaniu regulovaného priestoru. Správna aplikácia tohto princípu predpokladá súčasné splnenie troch nevyhnutných podmienok:

1) Presné vymedzenie predmetného spoločenského problému,

2) Neprípustnosť alebo pravdepodobná neefektívnosť iného než legislatívneho riešenia a

3) Racionálne argumenty o väčšej užitočnosti uskutočnenia legislatívneho zásahu ako pri jeho absencii.

Až po splnení týchto troch podmienok by mala začať diskusia o obsahu uvažovaného právneho predpisu.

Pokúsime sa stručne vymedziť, v čom je možné vidieť problémy súčasnej úpravy práva priemyselného vlastníctva s rozlíšením hmotného a procesného práva a s osobitným dôrazom na otázky vymožiteľnosti.

Všeobecnou kritickou charakteristikou súčasnej úpravy práva priemyselného vlastníctva je:

a) duplicita, tzn. paralelná úprava tých istých inštitútov v rôznych zákonoch,

b) rozpornosť (nekonzistentnosť), tzn. rozdielny obsah úprav tých istých inštitútov v jednotlivých zákonoch,

c) absencia, tzn. chýbajúca úprava podstatných inštitútov,

d) nesystémovosť (nekoncepčnosť), tzn. chýbajúce jednotiace systémové prepojenie.

Pokiaľ ide o problém duplicity a rozpornosti, oba sú vzájomne previazané a týkajú značného okruhu otázok hmotného práva [vyčerpanie práv; majiteľstvo; spolumajiteľstvo; prevod; prechod; záložné právo; licencia; vzdanie sa ochrany] a najmä procesného práva správneho [register; vestník; konanie o zápise prevodu, prechodu, záložného práva, licencie; účastníci; podanie; zastúpenie; doručovanie; dokazovanie; koncentrácia konania; kontradiktórnosť konania; trovy konania; rozhodnutie; opravné prostriedky; nahliadanie do spisu; predĺženie lehoty; pokračovanie v konaní; uvedenie do predošlého stavu].

Duplicitné a nekonzistentné sú aj čiastkové transpozície smernice 2004/48/ES o vymožiteľnosti práv duševného vlastníctva, tak z pohľadu hmotného práva [Aktívna legitimácia (čl. 4); Právo na informácie (čl. 8); Náhrada ujmy (čl. 13)], ako aj procesného práva občianskeho [Predbežné opatrenie (čl. 9); Nápravné opatrenia (čl. 10); Súdne príkazy (čl. 11) ], pričom úplne absentuje výslovná úprava niektorých dôležitých inštitútov [Právo na vydanie dôkazov (čl. 6); Predbežné opatrenie proti sprostredkovateľovi (čl. 9); Súdne príkazy proti sprostredkovateľovi (čl. 11)].

Výrazne absentuje komplexná úprava deliktných a kvázi deliktných vzťahov, najmä, pokiaľ možno, úplný výpočet nárokov vznikajúcich pri zásahu do absolútnych práv, vyhovujúce nastavenie režimu kompenzácií za spôsobené ujmy rozlišujúce dobromyseľného a nedobromyseľného porušovateľa, a to všetko v systematickej nadväznosti na všeobecnú úpravu zodpovednosti za škodu a bezdôvodného obohatenia. Ďalej chýba výslovné stanovenie zodpovednostného princípu (subjektívny alebo objektívny) a nadväzujúca vhodná úprava premlčania uvedených nárokov, pretože súčasná úprava premlčania podľa Občianskeho zákonníka v praxi predstavuje často neprekonateľnú prekážku účinnej ochrany práv.

S doteraz uvedeným úzko súvisí aj spoločný problém nesystémového vzťahu jednotlivých priemyselnoprávnych zákonov k Občianskemu zákonníku, kde nedošlo k dostatočnému určeniu hranice špeciality osobitnej právnej úpravy, za ktorou sa subsidiárne aplikuje všeobecná úprava Občianskeho zákonníka. Už takto nejasná situácia sa navyše ešte viac komplikuje v dôsledku pretrvávajúceho dualizmu súkromného práva, ktorého základná právna úprava je dlhodobo roztrieštená do Občianskeho zákonníka a Obchodného zákonníka, čo vzbudzuje aplikačné problémy aj v oblasti práva priemyselného vlastníctva[103]. Hranicu špeciality priemyselnoprávnej úpravy de lege ferenda ani nie je možné rozumne určiť bez hlbšej koordinácie s rekodifikačnými prácami na novom Občianskom zákonníku[104].

Podobná situácia je aj v oblasti správneho práva procesného. Jednotlivé priemyselnoprávne zákony obsahujú vlastné odkazy na správny poriadok taxatívne vymenúvajúce ustanovenia správneho poriadku, ktoré sa v konaní pred ÚPV SR neaplikujú[105]. Odhliadnuc od skutočnosti, že takéto odkazy sa v jednotlivých zákonoch vzájomne líšia a vznikajú tak pochybnosti o subsidiárnej aplikácii niektorých procesných inštitútov, bolo by namieste prehodnotiť opísanú legislatívnu techniku negatívnych odkazov ako príliš formálnu a nepresnú. V praxi ÚPV SR sa totiž pravidelne opakujú procesné situácie, ktoré by boli ľahko riešiteľné aplikáciou náležitého ustanovenia správneho poriadku, no osobitný zákon aplikáciu tohto konkrétneho ustanovenia výslovne zakazuje (napr. § 29 prerušenie konania, § 30 zastavenie konania).

Aj keď sme v minulosti zaznamenali badateľný pokrok, naďalej existuje v legislatíve aj v praxi pomerne veľký priestor na modernizáciu, zefektívnenie a zrýchlenie konaní pred ÚPV SR a to zvlášť sporových a druhostupňových konaní. V sporových konaniach chýbajú motivačné prvky, ktoré by prirodzene regulovali procesné správanie účastníkov, napr. rýchlejšie konanie o úplnom návrhu, náhrada trov konania na princípe úspešnosti, koncentrácia prvostupňového konania a pod. Pokiaľ ide o druhostupňové konanie, s nárastom objemu a náročnosti rozhodovacej agendy, ÚPV SR by sa mal rozlúčiť s nevyhovujúcim inštitútom rozkladu[106] a zveriť druhostupňové rozhodovanie nezávislému odvolaciemu orgánu alebo odvolacím senátom. Úplnú nezávislosť odvolacieho orgánu, ktorá by spĺňala požiadavky „nezávislého súdu“ podľa článku 6 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd a podľa článku 46 Ústavy SR však nie je možné očakávať[107].

Téma poplatkov za udržiavanie ochrany jednotlivých predmetov priemyselného vlastníctva doteraz nebola komplexne spracovaná. Položme si v tejto súvislosti len dve otázky: ak je udržiavanie patentovej ochrany v súčasnosti upravené samostatným zákonom (zákon č. 495/2008 Z. z.), prečo poplatky za obnovu ochranných známok, predĺženie platnosti zápisu úžitkových vzorov a dizajnov sú naďalej podradené režimu správnych poplatkov (zákon č. 145/1995 Z. z.)? Nebol by vhodnejší jednotný zákonný režim platenia poplatkov za udržiavanie priemyselnoprávnej ochrany? Podobne nikto doteraz nevystúpil s požiadavkou na prehodnotenie alebo dokonca zrušenie zvláštneho typu priemyselnoprávnej ochrany topografií polovodičových výrobkov (zákon č. 146/2000 Z. z.), ktorá je v danej podobe už dlhodobo technologicky prekonaná a preto prakticky nevyužívaná. Problém relatívne nízkej spoločenskej akceptácie ochrany úžitkovými vzormi, ako aj známe prípady jej zneužívania pri vymáhaní práv[108], by mohlo elegantne vyriešiť zavedenie dobrovoľného a primerane spoplatneného úplného prieskumu predmetného technického riešenia[109], bez ktorého by súd nemohol žalobu vecne prejednať a ani nariadiť na základe „prostého“ zápisu úžitkového vzoru predbežné opatrenie. Zabezpečí sa tým spravodlivá rovnováha medzi účelom ochrany úžitkovým vzorom (rýchla ochrana) a záujmami tretích strán.

Otvorenie odbornej diskusie by si zaslúžili aj základné inštitucionálne a profesijné otázky. Postavenie ÚPV SR a jeho právomoci, organizačné členenie i vzťahy k zahraničiu, efektívne čelenie aktuálnym globálnym výzvam, ďalej patentoví zástupcovia a povinné zastúpenie pred ÚPV SR – to sú len niektoré z nich.

Podľa nášho názoru uvedené problémy by sa mohli dať efektívnejšie riešiť spoločnou úpravou v jednom zákone o priemyselnom vlastníctve. Vedomý ústup od ambície autonómnosti, resp. komplexnosti každého základného parciálneho zákona (pozri 1. časť tohto príspevku) by zákonodarcovi uvoľnil ruky tak, aby želaným výsledkom bol moderný, prehľadný a systematicky štruktúrovaný zákon zaručujúci do budúcnosti potrebnú mieru flexibility právnej úpravy spoločných inštitútov a tiež vyššiu miery predvídateľnosti pri aplikácii. Hovoríme o kodifikácii[110] oblasti práva priemyselného vlastníctva. Ako potvrdzuje aj nasledujúca časť tohto príspevku, takáto kodifikácia môže mať rôznu hĺbku a rozsah v závislosti od výsledku odbornej diskusie, ktorá by jej predchádzala.

4 Prehľad vybraných kodifikácií v zahraničí

Všimnime si legislatívnu úpravu oblasti priemyselného vlastníctva v členských štátoch Európskej únie. Z európskej „28-čky“ pristúpilo k istej forme kodifikácie práva priemyselného vlastníctva (práva duševného vlastníctva) doteraz 7 štátov: Česká republika, Estónsko, Francúzsko, Poľsko, Portugalsko, Slovinsko a Taliansko:

Názov

Prijatý dňa

Účinnosť od

Česká republika

Zákon o vymáhaní práv z průmyslového vlastnictví

25. 04. 2006

26. 05. 2006

Estónsko

Principles of Legal Regulation of Industrial Property Act *

28. 01. 2003

01. 05. 2004

Francúzsko

Intellectual Property Code

01. 07. 1992

03. 07. 1992

Poľsko

Industrial Property Law

30. 06. 2000

21. 09. 2001

Portugalsko

Industrial Property Code

05. 03. 2003

01. 07. 2003

Slovinsko

Industrial Property Act

23. 05. 2001

07. 12. 2001

Taliansko

Industrial Property Code

10. 02. 2005

19. 03. 2005

* Pre zjednodušenie je použitá anglickú verziu názvu zákona

Česká republika

Transpozíciu smernice 2004/48/ES o vymožiteľnosti práv duševného vlastníctva v Českej republike zabezpečil jediný zákon – zákon č. 221/2006 Sb. o vymáhaní práv z průmyslového vlastnictví. Napriek tomu, že pojem kodifikácia je v tomto prípade skutočne nenáležitý, uvádzame český zákon ako príklad integrácie úpravy jednej prierezovej témy vymožiteľnosti, ktorá sa týka viacerých predmetov priemyselného vlastníctva.

Estónsko

Zákon o princípoch právnej regulácie priemyselného vlastníctva z roku 2004[111] upravuje niektoré špecifické technické a inštitucionálne otázky, ako sú verejné registre (kap. 2), postavenie a financovanie patentového úradu (kap. 3), ako aj postavenie nezávislého odvolacieho orgánu (kap. 4).

V súčasnosti sa v Estónsku pracuje aj na úplnej kodifikácii práva priemyselného vlastníctva. Je skutočne zaujímavé sledovať tento zásadný reformný proces „naživo“, pretože okrem iného odhaľuje i význam strategickej spolupráce štátneho a akademického sektora.

V oblasti súkromného práva a práva duševného vlastníctva bolo estónske právo v minulosti inšpirované najmä nemeckou právnou tradíciou. Prvotným impulzom kodifikácie bol výrazný posun Estónska k znalostnej ekonomike v priebehu post-socialistickej transformácie (1992 – 2002) a s tým súvisiaca spoločenská potreba flexibilnejšej, prehľadnejšej a koherentnejšej legislatívy v oblasti celého duševného vlastníctva (vrátane autorského práva). V marci 2012 bola vytvorená pracovná skupina na estónskom ministerstve spravodlivosti[112] s ambíciou predložiť finálnu verziu paragrafového znenia návrhu zákona v septembri 2014. Vedúcim pracovnej skupiny je Dr. Aleksei Kelli z Univerzity v Tartu[113]. Už na začiatku svojej činnosti pracovná skupina rezignovala na ideu jediného zákona, ktorý by zahŕňal tak úpravu priemyselného vlastníctva, ako aj autorského práva a ďalej pracuje paralelne na dvoch samostatných návrhoch kódexov. Podstatnou časťou týchto prác je príprava kvalitnej štúdie vplyvov (angl. Regulatory Impact Assessment, RIA).

Za zmienku stojí vyhlásenie estónskeho ministra spravodlivosti Kristena Michala z marca 2012 pri príležitosti 20-ho výročia obnovenia estónskeho patentového úradu: „Začali sme pracovať na vytvorení kódexu duševného vlastníctva. Je to rozsiahla a náročná legislatívna úloha, ktorou Estónsko razí cestu zvyšku sveta. Kodifikácia duševného vlastníctva je pre Estónsko šancou stať sa lídrom.“[114]

Francúzsko

Jediným skutočným kódexom v pravom význame, ktorý komplexne upravuje celú oblasť duševného vlastníctva, je francúzsky Code de la propriété intellectuelle z roku 1992. Delí sa na tri relatívne samostatné časti. Prvá časť sa venuje autorskému právu, druhá právu priemyselného vlastníctva (vrátane nových odrôd rastlín, know-how a cezhraničnému transferu technológií) a tretia časť stanovuje podrobnosti vo vzťahu k zámorským územiam. Úprava každej časti je veľmi podrobná. Za udeľovanie patentov, zapisovanie dizajnov, ochranných známok a topografií polovodičových výrobkov zodpovedá francúzsky Národný inštitút priemyselného vlastníctva (INPI), pričom problematika označení pôvodu je upravená samostatne v zákone na ochranu spotrebiteľa.

Poľsko

Poľský zákon o priemyselnom vlastníctva z roku 2000 možno považovať za vhodnejšiu inšpiráciu pre slovenského zákonodarcu. Sústreďuje sa predovšetkým len na tie predmety priemyselného vlastníctva, ktoré patria do pôsobnosti Poľského patentového úradu. Zákon má samostatnú časť o sporových konaniach (čl. 250 a nasl.) stanovujúcu spoločné pravidlá pre všetky sporové konania, a to pred špecializovaným orgánom (čl. 279 a nasl.).

Portugalsko

Špecifikom portugalského zákona o priemyselnom vlastníctve je najmä časť o ochrane

a registrácii udelených cien, diplomov, certifikátov, medailí a ocenení (čl. 271 a nasl.) a tiež registrácia logotypov (čl. 304-A a nasl.). Zákon tiež zaviedol celý rad skutkových podstát správnych deliktov a trestných činov, pričom je zaujímavé rozpočtové určenie vybraných pokút (čl. 345): 60 % putuje do štátneho rozpočtu, 20 % policajnej agentúre špecializovanej na potravinovú a ekonomickú bezpečnosť (ASAE) a 20 % portugalskému Národnému inštitútu priemyselného vlastníctva (INPI). Problematiku vymožiteľnosti práv upravuje v Portugalsku osobitný zákon (zákon č. 16/2008 z 1. apríla 2008).

Slovinsko

Asi najstručnejší a najprehľadnejší je slovinský zákon o priemyselnom vlastníctve z roku 2001. Len prostredníctvom 150-tich ustanovení upravuje postupne patentové hmotné právo vrátane „short term patents“, ktoré sú do istej miery ekvivalentom úžitkových vzorov, dizajnové právo, známkové právo a tiež problematiku zemepisných označení. Nasleduje procesná časť o konaniach pred Slovinským úradom duševného vlastníctva, kde nájdeme ustanovenia spoločné pre všetky predmety priemyselného vlastníctva (čl. 79 a nasl.) a aj osobitné ustanovenia pre jednotlivé typy prihlášok (čl. 86 a nasl.).

Zaujímavým kodifikačným krokom bolo sústredenie úpravy všetkých typov registrov (čl. 105 a nasl.) a udržiavacích poplatkov (čl. 109 – 110). Dobre prepracovaná je aj časť o súdnej ochrane a vymáhaní práv (čl. 111 a nasl.), ktorá sa primerane vzťahuje i na obchodné mená a nové odrody rastlín (čl. 124c).

Taliansko

V prípade talianskeho zákona o priemyselnom vlastníctve z roku 2005 je vhodné spomenúť hlavnú príčinu kodifikácie, ktorou bola extrémna roztrieštenosť a nekompatibilita predchádzajúcej právnej úpravy. Tvorilo ju viac ako 30 právnych predpisov rôznej právnej sily, niektoré staršie ako 60 rokov, ktoré bývali priebežne ad hoc novelizované bez jednotiaceho konceptu. Zákon sa okrajovo dotýka aj doménových mien vo vzťahu k ochranným známkam, upravuje tiež inštitúty dôverných informácií a obchodného tajomstva. Nezvyčajne pôsobia ustanovenia o možnosti vyvlastnenie práv (čl. 141 – 143).

Mimo EÚ kodifikovali právo priemyselného vlastníctva viaceré štáty Latinskej Ameriky (Argentína, Brazília, Ekvádor, Chile, Mexiko, Peru), ďalej možno ilustratívne spomenúť Egypt alebo Filipíny (zákon z roku 2013).

-o0o-

Podľa autora tohto príspevku existujú legitímne dôvody na začatie odbornej diskusie na tému kodifikácie práva priemyselného vlastníctva v Slovenskej republike. Východiská diskusie načrtol v predchádzajúcom texte a možno ich zhrnúť do nasledovných bodov:

•  zákon by mohol zadefinovať základné princípy priemyselného vlastníctva a jeho ochrany, ako aj postavenie, organizáciu, pôsobnosť a kompetencie ÚPV SR,

•  pôsobnosť zákona by sa mala prekrývať s pôsobnosťou ÚPV SR,

•  zákon by mal zahŕňať aj úpravu zlepšovacích návrhov, všetkých udržiavacích poplatkov a prípadne i úpravu profesie patentových zástupcov,

•  spoločné inštitúty by mali byť upravené pre všetky predmety priemyselného vlastníctva spoločne; špeciálne ustanovenia by mali byť náležite odôvodnené,

•  zákon by mal jednotne transponovať smernicu 2004/48/ES o vymožiteľnosti práv

•  zákon by mal v maximálne miere zjednotiť a zjednodušiť úpravu formálno-procesných náležitostí,

•  zákon by mal vyjasniť vzťahy špeciality k Občianskemu zákonníku, Obchodnému zákonníku a správnemu poriadku,

•  zákonom by malo dôjsť k reforme sporových a druhostupňových správnych konaní.

Vhodnou platformou na diskusiu by bola pracovná skupina zložená zo zástupcov akademickej obce, ÚPV SR, patentových zástupcov (prípadne aj advokátov), ktorej úlohou by bolo vypracovať legislatívny zámer zákona o priemyselnom vlastníctve a štúdiu vplyvov.

Legitímnym výsledkom diskusie by bol aj negatívny záver, že kodifikácia v akomkoľvek rozsahu by nebola efektívnejšia, ako čiastkové zmeny v jednotlivých zákonoch. Na tieto kodifikačné otázniky však bez diskusie nedokážeme kvalifikovane odpovedať.

Kontakt: JUDr. Tomáš KLINKA. Úrad priemyselného vlastníctva SR, Banská Bystrica. Email: Tomas.Klinka@indprop.gov.sk

OCHRANNÁ ZNÁMKA SPOLOČENSTVA ALEBO EURÓPSKA OCHRANNÁ ZNÁMKA?

MGR. KATARÍNA CHOVANCOVÁ (ROD. SABOVÁ)[115]

Abstrakt: Príspevok sa zaoberá pripravovanou zmenou známkového práva na úrovni Európskej únie a jej možným vplyvom na známkové právo na úrovni národnej.

Kľúčové slová: ochranná známka Spoločenstva, európska ochranná známka, Úrad pre harmonizáciu vnútorného trhu, Agentúra Európskej únie pre ochranné známka a dizajny, grafická znázorniteľnosť, zmena známkového práva.

Abstract: This article deals with prepared change of Trademark Law at the level of the European Union and potencial effect of this change to Trademark Law at the national level.

Keywords: Community Trademark, European Trademark, Office for Harmonization in the Internal Market, European Union Agency for Trademarks and Designs, graphic representation, change of the Trademark Law.

Úvod

Právo duševného vlastníctva je relatívne ucelené hybridné právne (pod)odvetvie súkromného práva majúceho interdisciplinárnu povahu, právne (pod)odvetvie rozsiahle a rýchlo sa meniace. Posledný rok priniesol do oblasti práva priemyselného vlastníctva, vychádzajúc z francúzskej doktríny členenia duševného vlastníctva jednej z jej dvoch skupín, hneď niekoľko zaujímavých, možno tvrdiť kľúčových zmien.

V patentovom práve boli nimi nasledujúce zmeny. Zmena týkajúca sa práva prednosti v Spojených štátoch amerických (ďalej len „USA“), a to zmena pravidla „first-to-invent“ na pravidlo „first-to-file“ uplatňujúce sa v Európe, ktorá nadobudla účinnosť 16. marca 2013[116]. Je nevyhnutné uviesť, že pravidlo first-to-file uplatňované v USA nie je totožné s pravidlom first-to-file uplatňovaným v Európe. Popri inštitúte medzinárodného patentového práva „európsky patent“ udeľovaného na základe Dohovoru o udeľovaní Európskych patentov[117] z roku 1973 bude možné od nasledujúceho roka žiadať o udelenie inštitútu práva Európskej únie (ďalej len „EÚ“) „jednotného patentu“[118]. Jednotný patent prinesie v rámci teritória EÚ do patentového práva tri zásadné zmeny, ktorými sú právny inštitút jednotného patentu, jazykový režim spojený s validáciami a vytvorenie Jednotného patentového súdu[119].[120]

Čo sa týka známkového práva spomeňme dva rozsudky Súdneho dvora EÚ (ďalej len „Súdny dvor“). Prvým je rozsudok Súdneho dvora z 19. júna 2012 vo veci C-307/10 „IP Translator“[121] týkajúci sa otázky interpretácie názvov tried Niceskej dohody o medzinárodnom triedení výrobkov a služieb pre zápis známok z roku 1957 (ďalej len „Niceský triednik“). Súdny dvor rozhodol, že prihlasovateľ má identifikovať tovary alebo služby, pre ktoré žiada ochranu prostredníctvom ochrannej známky, dostatočne jasne a presne.[122] Druhým je rozsudok Súdneho dvora z 19. decembra 2012 vo veci C-149/11 „ONEL/OMEL“[123] týkajúci sa otázky kritérií na určenie skutočného používania ochrannej známky Spoločenstva (ďalej aj „CTM“[124]). V predmetnej veci Súdny dvor rozhodol, že CTM-ka je predmetom skutočného používania ak sa používa v súlade so svojou základnou funkciou a s cieľom zachovať alebo vytvárať podiel na trhu pre tovaru alebo služby ňou označené za podmienky zohľadnenia všetkých relevantných skutočností a okolností[125], ktorými sú najmä vlastnosti predmetného trhu, povaha tovarov alebo služieb chránených CTM-kou, územný a kvantitatívny rozsah používania, frekvencia a pravidelnosť používania.[126] Ďalšou zaujímavosťou je otvorenie „Trademark Clearinghouse“[127] dňa 26. marca 2013, ktorého správcom je spoločnosť Deloitte. Zúčtovací ústav ochranných známok je centralizovaná databáza ochranných známok, ktorá si kladie za cieľ pomáhať chrániť práva majiteľov ochranných známok prostredníctvom programu nových generických domén najvyššej úrovne.[128] Finálny návrh modernizácie[129] systému známkového práva EÚ, ktorý predkladá niekoľko základných zmien v známkovom práve.[130] Práve táto téma je predmetom príspevku, ktorý sa Vám dostal do rúk. Jeho cieľom je ozrejmiť fundamentálne zmeny, ktoré čakajú známkové právo na úrovni EÚ, a potenciálne aj na úrovni národnej.

Za účelom komplexnosti tohto úvodného zhrnutia nemožno opomenúť tie zmeny, ktoré sa týkajú práv na označenie pôvodu výrobku a práv na zemepisné označenie. Zavedením „systémov kvality“ pre poľnohospodárske výrobky a potraviny prijatím nariadenia č. 1151/2012/EÚ z 21. novembra 2012 o systémoch kvality pre poľnohospodárske výrobky a potraviny bola zmenená právna úprava označení pôvodu a zemepisných označení, a to derogáciou nariadenia č. 510/2006/ES o ochrane zemepisných označení a označení pôvodu poľnohospodárskych výrobkov a potravín. Nepoľnohospodárske výrobky zatiaľ chránené inštitútmi označenie pôvodu výrobku alebo zemepisné označenie na úrovni EÚ nie sú. Táto skutočnosť sa však v blízkej budúcnosti môže zmeniť. Spoločnosť Insight Consulting v spolupráci s REDD a OriGIn vypracovala Štúdiu o ochrane zemepisných označení pre nepoľnohospodárske výrobky na vnútornom trhu[131], ktorá bola vytvorená ako príspevok pre vyhodnotenie realizovateľnosti ochrany zemepisných označení pre nepoľnohospodárske výrobky Európskou komisiou.[132] Vráťme sa späť k ochrannej známke Spoločenstva. Alebo k európskej ochrannej známke?

Pojem a druhy ochrannej známky na úrovni EÚ

V súčasnosti je predmetom práva priemyselného vlastníctva na úrovni EÚ „ochranná známka Spoločenstva“. Samotný pojem „ochranná známka Spoločenstva“ však s terminológiou Zmluvy o EÚ a Zmluvy o fungovaní EÚ (2008/C 115/01) nekorešponduje. Prvým návrhom Európskej komisie (ďalej len „Komisia“) je „premenovanie“ ochrannej známky Spoločenstva na „európsku ochrannú známku“[133] (ďalej aj „ETM“).

Ochranná známka Spoločenstva je označením graficky znázorniteľným a zároveň označením spôsobilým rozlíšiť tovary alebo služby jedného podniku od tovarov a služieb iných podnikov. Na základe uvedeného pojmovými znakmi ochrannej známky Spoločenstva sú:

1.  grafická znázorniteľnosť[134],

2.  rozlišovacia spôsobilosť[135],

ktoré musia byť na to, aby mohlo byť označenie chránené inštitútom ochrannej známky Spoločenstva naplnené kumulatívne.

Európska ochranná známka bude označením vyjadriteľným spôsobom umožňujúcim príslušným orgánom a verejnosti presne určiť predmet ochrany poskytnutej jej majiteľovi a zároveň označením spôsobilým rozlíšiť tovary alebo služby jedného podniku od tovarov alebo služieb iných podnikov. Pojmovými znakmi európskej ochrannej známky v zmysle návrhu nariadenia meniaceho nariadenie o ochrannej známke Spoločenstva budú:

1.  presná určiteľnosť predmetu ochrany,

2.  rozlišovacia spôsobilosť.

Grafická znázorniteľnosť nebude viac pojmovým znakom európskej ochrannej známky. Nepôjde teda len o zosúladenie právnej terminológie, ale aj o vypustenie jedného z dvoch doterajších pojmových znakov ochrannej známky. Samotná rozlišovacia spôsobilosť nie je dostačujúcim pojmovým znakom predmetu práva. Grafická znázorniteľnosť bude nahradená „vyjadrením spôsobom umožňujúcim presne určiť predmet ochrany poskytnutej jej majiteľovi príslušným orgánom a verejnosti“.

Zmenou pojmových znakov ochrannej známky dôjde k zmene druhov ochranných známok. K doterajším slovným, obrazovým, kombinovaným ochranným známkam pribudnú, inter alia, zvukové. Otáznym ostáva spôsob rešeršovania, zápisu alebo uloženia do registra, podmienky určenia podobnosti takýchto zvukových označení.

Právna úprava ochrannej známky na úrovni EÚ

Ochranná známka Spoločenstva ako právny inštitút je upravená nariadením č. 207/2009/ES o ochrannej známke Spoločenstva, smernicou č. 2008/95/ES o aproximácii právnych predpisov členských štátov v oblasti ochranných známok a nariadením č. 2869/95 o poplatkoch splatných Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu[136] (ďalej aj „OHIM“) so sídlom v Alicante, Španielsko. Právna úprava európskej ochrannej známky bude obsiahnutá v uvedených právnych predpisoch EÚ, dôkladne prepracovaných na základe vytýčených cieľov.

Prepracované nariadenie č. 207/2009/ES o ochrannej známke Spoločenstva si kladie za cieľ prispôsobiť terminológiu Lisabonskej zmluve a prispôsobiť ustanovenia nariadenia spoločnému prístupu k decentralizovaným agentúram, zefektívniť postupy na podávanie prihlášok ETM-ky a zefektívniť zápis ETM-ky do registra, zvýšiť právnu istotu objasnením ustanovení a odstránením nejednoznačnosti, zaviesť vhodný rámec pre spoluprácu medzi OHIM-om a národnými úradmi[137] na účely harmonizácie, a v neposlednom rade zosúladenie s čl. 290 Zmluvy o fungovaní EÚ[138].[139]

Prepracovaná smernica č. 2008/95/ES o aproximácii právnych predpisov členských štátov v oblasti ochranných známok si kladie ako hlavné ciele modernizáciu a zlepšenie existujúcich ustanovení smernice zmenou zastaraných ustanovení, zvýšením právnej istoty a objasnením práv z ETM-ky z hľadiska ich rozsahu pôsobnosti a obmedzení, dosiahnutie väčšej aproximácie právnych predpisov a postupov o národných ochranných známkach v záujme ich lepšieho zosúladenia so systémom ETM-ky, a to doplnením ďalších hmotnoprávnych predpisov a zavedením hlavných procesnoprávnych predpisov do smernice v súlade s ustanoveniami nariadenia, a v neposlednom rade uľahčenie spolupráce medzi OHIM-om a národnými úradmi na účely podpory zbližovania postupov a vytvárania spoločných nástrojov zavedením právneho základu ich spolupráce. [140]

Návrh nariadenia, ktorým sa mení nariadenie č. 2869/95 o poplatkoch splatných Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu nie je doposiaľ zverejnený.

Komisia si za primárny cieľ všetkých zmien súvisiacich s ochrannou známkou stanovila modernizáciu doterajšieho systému známkového práva. Či pôjde o modernizáciu, revíziu, alebo vytvorenie úplne nového systému odhalí samotná prax.

Úradné poplatky

Prihlasovací ani obnovovací poplatok zrušený nebude, ale na základe návrhov Komisie dôjde ako k ich zníženiu tak aj k zmene spôsobu ich platenia vo vzťahu k počtu prihlasovaných tried tovarov a služieb Niceského triednika. Zaplatenie „jednej ceny za jednu triedu“ nahradí doterajšiu úhradu „jednej ceny za tri triedy“.

Základný prihlasovací poplatok bude znížený z 1 050 EUR na 925 EUR. Každá ďalšia trieda bude stáť 50 EUR a 75 EUR. V súčasnosti stojí štvrtá a každá ďalšia trieda 150 EUR. Elektronické podanie prihlášky bude znížené z 900 EUR na 775 EUR. V prípade použitia databázy elektronického zatriedenia tovarov a služieb bude podanie prihlášky stáť 725 EUR. Obnovovací poplatok klesne z 1 500 EUR na 1 150 EUR, a v prípade použitia elektronických prostriedkov klesne obnovovací poplatok z 1 300 EUR na 1 000 EUR.[141]

CTM

ETM

základný prihlasovací poplatok

1 050 EUR

(za tri triedy tovarov alebo služieb)

925 EUR

(za jednu triedu tovarov alebo služieb)

poplatok za ďalšiu triedu

150 EUR

50 EUR a 75 EUR

základný prihlasovací poplatok pri elektronickom podaní

900 EUR

775 EUR / 725 EUR

obnovovací poplatok

1 500 EUR

1 150 EUR

obnovovací poplatok pri elektronickom obnovení

1 300 EUR

1 000 EUR

Tabuľka: Prehľad v súčasnosti platných a  navrhovaných prihlasovacích a obnovovacích úradných poplatkov za ochrannú známku EÚ. Zdroj: WIPR. Shaking up the EU trademark system. 2013. In World Intellectual Property Review.

Označenie tovarov a služieb v. rozsah ochrany

Nariadenie aj smernica budú priamo vo svojich ustanoveniach obsahovať základné pravidlá označovania a zatrieďovania tovarov a služieb riadiace sa zásadami judikovanými Súdnym dvorom vo veci C-307/10 „IP Translator“. Prihlasovateľ bude povinný identifikovať tovary a služby, ktoré majú byť predmetom ochrany, dostatočne jasne a presne na to, aby dotknutým orgánom a podnikom umožnil určiť rozsah, ktorý ochranná známka poskytuje. Názvy tried, i.e. hlavičky tried, Niceského triednika bude možné použiť len za predpokladu splnenia kritérií dostatočnej jasnosti a dostatočnej presnosti identifikácie tovarov a služieb. V zmenenom systéme sa tak bude uplatňovať norma jasnosti identifikácie tovarov a služieb a zároveň norma presnosti ich identifikácie.

Registračný orgán

Pri vzniku práv na označenia sa uplatňuje registračný princíp, čo znamená, že práva k označeniam vznikajú registráciou predmetných označení ako právnou skutočnosťou. Práva k ochrannej známke nie sú výnimkou. V súčasnosti registruje ochranné známky na úrovni EÚ Úrad pre harmonizáciu vnútorného trhu. Pojem „úrad“ nie je viac považovaný za vhodný a terminologicky správny a bude nahradený pojmom „agentúra“. Európske ochranné známky bude už registrovať Agentúra EÚ pre ochranné známky a dizajny (ďalej len „agentúra“).

Spolupráca medzi agentúrou a národnými úradmi bude povinná. Návrh Komisie sa odvoláva na záujem podpory zbližovania postupov a vytvárania spoločných nástrojov. Agentúra a národné úrady budú musieť spolupracovať, pričom hlavné oblasti spolupráce budú jednoznačne určené. Presne určené budú tiež špecifické spoločné projekty koordinované agentúrou a uskutočňované v záujme EÚ. Čo sa týka financovania tejto spolupráce, nariadenie bude stanovovať jeho mechanizmus, ktorý bude umožňovať agentúre financovať spoločné projekty prostredníctvom grantov.

Vymožiteľnosť práv

Falošných tovarov[142] je na trhu EÚ stále viac. Falšovanie je činnosť rýchlo sa šíriaca, čo podmieňuje naliehavú potrebu zavedenia európskeho právneho rámca umožňujúceho účinnejší boj proti falšovaniu. V prípade, ak bude tovar pochádzajúci z tretích krajín bez súhlasu označený ochrannou známkou v zásade zhodnou s ochrannou známkou zapísanou pre takéto tovary držiteľ práv bude mať právo zabrániť tretím osobám v jeho preprave na colné územie EÚ bez ohľadu na skutočnosť jeho prepustenia do voľného obehu. Kľúčovým však nie je priznanie práva, ale prostriedky jeho realizácie.

Dobré meno ochrannej známky na území EÚ alebo na území členského štátu bude v námietkovom konaní zohrávať rozhodujúcu úlohu. Ak majiteľ staršej ochrannej známky podá námietky proti zápisu označenia, ktorého zápis sa žiada, agentúra takéto označenie nezapíše na základe zhodnosti alebo podobnosti staršej ochrannej známke, a to bez ohľadu na to, či sú tovary a služby, pre ktoré bola podaná prihláška, zhodné alebo podobné tovarom a službám, pre ktoré je zapísaná staršia ochranná známka za splnenia nasledujúcich predpokladov:

1.  staršia ochranná známka (ETM-ka alebo národná) má v rámci teritória svojej platnosti dobré meno,

2.  používanie prihlasovaného označenia by bez náležitého dôvodu neoprávnene ťažilo z dobrého mena alebo rozlišovacej spôsobilosti staršej ochrannej známky, alternatívne by takéto používanie prihlasovaného označenia bolo dobrému menu alebo rozlišovacej spôsobilosti staršej ochrannej známky na ujmu.

Vyššie uvedené sa vzťahuje aj na právo majiteľa ETM-ky zabrániť tretím osobám, ktorým neudelil súhlas, používať v obchodnom styku takéto označenie.

Záver

V úvode príspevku sme zhrnuli niektoré udalosti z najaktuálnejšieho diania v práve priemyselného vlastníctva. Preskúmať hlbšie sme sa rozhodli tú, ktorá sa týka primárne ochrannej známky Spoločenstva, no v konečnom dôsledku aj národnej ochrannej známky.

Dňa 23. marca 2013 Komisia zverejnila návrh nariadenia, ktorým sa mení nariadenie č. 207/2009/ES o ochrannej známke Spoločenstva, a spolu s ním zverejnila návrh smernice č. 2008/95/ES o aproximácii právnych predpisov členských štátov v oblasti ochranných známok. Návrhy Komisie obsahujú niekoľko radikálnych zmien. Demonštratívnym výpočtom sú nimi zmena pojmoslovia vo vzťahu k označeniu chránenému právnym inštitútom ochrannej známky a vo vzťahu k orgánu registrujúcemu práva k ochrannej známke na úrovni EÚ, zmena pojmových znakov ochrannej známky spôsobujúca zmenu druhov ochranných známok, zmena pravidla úhrady registračného poplatku vo vzťahu k počtu prihlasovaných tried tovarov a služieb Niceského triednika, rozhodnutie Súdneho dvora priamo „vpísané“ do nariadenia a smernice. Systém právnej ochrany národnej ochrannej známky a systém právnej ochrany či už ochrannej známky Spoločenstva alebo európskej ochrannej známky oddeliť nemožno. Oba sa navzájom sa prelínajú. V procese harmonizácie právnych úprav členských štátov EÚ však nemožno opomínať jeden zo základných princípov práv k ochrannej známke, a to princíp teritoriality.

Na základe návrhov Komisie možno očakávať novelizáciu národnej právnej úpravy o ochrannej známke tak, aby bola v súlade s požiadavkami EÚ. Za predpokladu, že sa tak skutočne stane, zmení sa v známkovom práve na úrovni národnej toho veľa. Teraz prichádzajú na rad Rada a Európsky parlament.

Až čas ukáže, ktoré z napokon prijatých zmien prispejú k efektívnejšej ochrane práv majiteľov ochranných známok, a ktoré práve naopak nie.

Mgr. Katarína Chovancová (rod. Sabová)

Kontakt na autorku: katarinasabova@hotmail.com inventa Patentová a známková kancelária s.r.o. Palisády 50, 811 06 Bratislava, Slovenská republika.inventa@inventa.sk

...........

Redakční poznámka editora na přání autorky: Příspěvek je zpracován k právnímu stavu aktuálnímu ke květnu 2013, kdy došlo k původnímu přednesení příspěvku.

NENÍ SYREČEK JAKO SYREČEK

MICHAL ČERNÝ PH.D.[143]

Abstrakt: Příspěvek se zabývá historickými souvislostmi, zejména pak uváděním slova „syreček“ v rámci autorských děl (knihy, filmy). Autor v příspěvku zkoumá, zda-li může být zahrnutí označení do díla (knihy, filmu) důkazem všeobecné známosti či potvrzením zásadních vlastností výrobku, a dále zda-li takto může predikovat splnění podmínek formální ochrany v budoucnu. V neposlední řadě zkoumá, nakolik může být slovo „syreček“ vnímáno jako v tomto historickém kontextu jako synonymum označení „olomoucký tvarůžek“.

Klíčová slova: Olomoucké tvarůžky (CHZO), Olmützer Quargel, syreček (syrečky), chráněné označení původu, chráněné zeměpisné označení, Josef Čapek: Povídání o pejskovi a kočičce jak spolu hospodařili a ještě o všelijakých jiných věcech. Kniha. Film.

Abstract: The paper deals with the historical context, especially putting the word "syreček" under copyright works (books, movies). The author in this paper examines whether the designations presented in the works (books, films) demonstrates general knowledge or confirmation of the essential characteristics of the product, and whether this can predict the conditions of formal protection in the future. Finally, it examines how the word "syreček" perceived as in this historical context as a synonym designation "Olomoucké tvarůžky"/ „Olmützer Quargeln“.

Keywords: Cheese Olomoucké tvarůžky (PGI), Olmützer Quargel, syreček (syrečky) protected designation of origin, protected geographical indication, Josef Čapek: Povídání o pejskovi a kočičce jak spolu hospodařili a ještě o všelijakých jiných věcech. Book. Film (movie).

1. Předmluva

Prvotním impulsem ke zpracování tohoto příspěvku byla reklama na  pojištění, která je umístěna na dálnici R46 mezi Olomoucí a Prostějovem. Tato reklama, která je uvedena v obrazové příloze, nabádá sloganem: “Správný řidič by měl být jako tvarůžek. Vyzrálý!”[144]

Na jiném místě v Evropě - v Chorvatsku v blízkosti Zadaru mne přibližně v téže době upoutal reklamní nosič (tzv. billboard), který zval na akci (propagoval) - pokus o vyrobení největšího štrůdlu na světě. S višní “maraska”.

2. Úvod a vymezení otázek

Tento příspěvek se primárně nechce zabývat štrůdlem ani jiným pochutinami, ale tyto dvě reklamy ve mně podnítily myšlenkové hypotézu, zdali

1) využívání obecně známého pojmu (například označení původu nebo zeměpisné označení) v reklamě na jiný produkt nebo službu je dovolené, a dále zda-li

2) využití obecně známého pojmu (v místě a čase), který se dosud nestal chráněným označením (původu či zeměpisným označením), muže pro futuro signalizovat obecnou známost a případné spojení s očekávanou kvalitou a v tomto směru může být signálem ohledně budoucích možností poskytnutí formální ochrany.

V průběhu zpracování příspěvku jsem zaznamenal i několik dalších podnětů, ze kterých pak vyplynuly otázky povahy všeobecné, zejména pak otázka:

1) možného zařazení označení (původu či zeměpisného – S ochranou či bez ní) do díla audiovizuálního.

2) Dále rovněž řešení návazných otázek autorskoprávních, ale také otázek ochrany označení, ochrany jejich případných synonym, v neposlední řadě pak rovněž otázek právní ochrany spotřebitele – ty jsem se však rozhodl zpracovat v samostatném příspěvku, který je rovněž v publikaci obsažen.

Podkladem ke zpracování dalších podnětů pak byla autorská díla - zejména kniha Josefa Čapka “Povídání o pejskovi a kočičce jak spolu hospodařili a ještě o všelijakých jiných věcech”, dále pak jejich filmové adaptace “O PEJSKOVI A KOČIČCE JAK PSALI PSANÍ” a “JAK SI PEJSEK S KOČIČKOU DĚLALI DORT”,[145] která byla podrobena kritické analýze. Z děl nových pak animovaný film “Čtyřlístek ve službách krále”.[146]

Některé z nich řeším v samostatném příspěvku „O vadách nehmotných věcí“.

3. Právní ochrana olomouckých tvarůžků

Specifikace nynějšího chráněného zeměpisného označení „olomoucké tvarůžky“ (dříve označení původu „Pravé olomoucké tvarůžky” resp. německy „Echte Olmützer Quargeln”) se datuje již na počátek 20. století a ochrana byla původně založena právem nekalosoutěžním.

Formální ochrana názvu “Olomoucké tvarůžky” (a to ještě na podkladě prvorepublikového zákona č. 111/1927 Sb.) byla založena prováděcí vyhláškou ministerstva výživy č.139/1950 Ú.l. o ochraně názvu “ olomoucké tvarůžky”.[147] Na podkladě této formální ochrany došlo v roce 1967 k zápisu označení původu “Pravé olomoucké tvarůžky” na podkladě Lisabonské smlouvy do rejstříku WIPO (Světové organizace duševního vlastnictví). V roce 1974 pak následoval tuzemský (tedy československý) zápis označení původu v totožném znění na podkladě zákona č. 159/1973 Sb., protože podle ustanovení § 17 odst.2 cit.zák. úřad zapsal do rejstříku československá označení zapsaná podle Lisabonské dohody o ochraně označení původu a jejich mezinárodním zápisu. V roce 2010 Komise Evropské unie svým nařízením Komise (EU) č. 702/2010 o zapsání názvu “olomoucké tvarůžky” (CHZO) poskytla tomuto označení komunitární ochranu jako chráněnému zeměpisnému označení. Následně došlo ke změně národního zápisu označení “olomoucké tvarůžky” na chráněné zeměpisné označení (z původního označení původu). V roce 2015 dojde s definitivní platností k ukončení možností užívat označení “Olmützer Quargeln” pro sýr nevyhovující specifikaci tuzemského chráněného zeměpisného označení. Toto je však pouhé shrnutí již známých skutečností, které se týkají právní ochrany.

Je však možné zpětně na podkladě jiných historických stop doložit možnou predikci vývoje, který následně nastal a vedl ve svém důsledku k poskytnutí formální ochrany těchto označení? A může mít stejný význam dnešní uvádění v reklamách (i na nesouvisející služby)?

4. Syrečky v „Podívání o pejskovi a kočičce …“

V roce 1929 napsal spisovatel Josef Čapek knihu pro děti s názvem “Povídání o pejskovi a kočičce jak spolu hospodařili a ještě o všelijakých jiných věcech”[148] Tato kniha byla později vydaná několikrát,[149] na jejím podkladě byla v roce 1950 rovněž natočena animovaná filmová série několika barevných krátkých filmů, jejichž náměty byly některé kapitoly z knihy Josefa Čapka (některé z nich shora uvádím v předmluvě).

Nejméně ve dvou kapitolách Povídání o pejskovi a kočičce Josef Čapek do děje organicky umístil syreček. Již z této knihy je přitom patrná jedna zásadní vlastnost syrečků – výrazný až silný pach (vůně). Přinejmenším z kapitoly “O pejskovi a kočičce, jak psali psaní děvčatům do Nymburka”, kde pejsek při návratu z pošty najde podle jeho vůně jejich domek, který je úplně zasypán sněhem (obrazová příloha – oba snímky z filmu díla Hofman, Eduard: O PEJSKOVI A KOČIČCE JAK PSALI PSANÍ).

Josef Čapek pak syreček zřejmě považoval za pochutinu - za jedno z toho nejlepšího, když pejsek přidal syreček na místo zavařeniny do surovin při výrobě dortu v kapitole “Jak si pejsek s kočičkou dělali k svátku dort”.

Ve filmovém zpracování z roku 1950 nechybí syrečky, a to na obou místech (resp. v obou filmech). Oproti původní předloze jich pejsek přidal do dortu hodně, nikoliv jen jeden (viz. obrazová příloha – snímek z filmu – díla Hofman, Karel: JAK PEJSEK S KOČIČKOU DĚLALI DORT).[150] Ve filmovém zpracování je také zcela jasně patrný kulatý tvar syrečků, zploštělý, rovněž tak i jeho žluto zlatá barva.

Mám za to, že Josefu Čapkovi právo nebránilo jeho autorském projevu a svobodě, když syreček (olomoucký tvarůžek) zahrnul do svého díla. Rovněž tak při filmovém zpracování nebyli autoři animovaných filmů v ničem omezeni. Ačkoliv formální ochrana příslušného označení v té době ještě neexistovala, ani ta by nebyla důvodem pro zvláštní režim (ve smyslu souhlasu či licence), neboť příslušná kniha a následné animované filmy se nijak netýkaly produkce ani obchodu s těmito výrobky. Ba naopak, syrečky v nich byly zcela samozřejmou součástí děje. Což je důležité i z dnešního pohledu. Proč, to bude uvedeno v další části tohoto příspěvku, kde se zabývám i otázkami “umísťování produktů” resp. product placement.

5. Není syreček jako syreček, včera není zítra.

Zbývá zdánlivě jediné - je onen vícekrát uváděný syreček olomouckým tvarůžkem? Resp. byl jím v roce 1929 či v roce 1950? Tehdy patrně ano. V oblastním archivu v Prostějově se dochovala fotografie neznámého autora (ještě z doby Rakousko-Uherska), na níže zachycen “dolní mlýn” na Dolní ulici v Prostějově. Jeho majitel - pane Rudolf Holinka,- tento mlýn koupil a zahájil v něm výrobu pravých olomouckých tvarůžků (německy Echte Olmützer Quargeln). Na této fotografii (uvedené na obrázku v textu)[151] je rovněž jasně vidět, že pro německý nápis je uveden i obdobný (byť menší) český ekvivalent “výroba syrečků”. Mám tak za prokázané, že přinejmenším v době Rakousko-Uherska a později i zajisté i v době prvorepublikového Československa, se jednalo o hovorový název, který byl považován za synonymum označení olomoucké tvarůžky respektive olomoucký tvarůžek v čísle jednotném.

V souvislosti s označením syreček se nabízí ještě jedna související výzkumná otázka - o původu tohoto slova. Pro hovorovou hanáčtinu (hanácký dialekt) je typické zkracování první slabiky, které se zpravidla projevuje záměnou spisovné dlouhé samohlásky na samohlásku krátkou. Z tohoto pohledu je zjevné, že tento výraz mohl vzniknout na Hané - tedy v regionu produkce olomouckých tvarůžků. Význam slova syreček znamená malý sýr. Olomoucké tvarůžky se tradičně produkují ve formě koleček, kroužků či kousků. Prodávají se pak jako velké a malé. A “velké” olomoucké tvarůžky ve formě koleček či kroužků mají i dnes průměr asi 4 cm a jsou asi 1 cm vysoké. Jde tedy objektivně o sýry malé (například v porovnání s jinými sýry, které se vyrábí ve formě bochníků o průměru několika desítek centimetrů a výšce mezi 10 a 15 cm). Olomoucké tvarůžky se ve shora uvedených velikostech vyrábí díky původnímu zpracování, které by se dalo nazvat manufakturní (zde rozumíme původní výrobu, nikoli výroku současnou, která ovšem velikost zachovává).

Na základě shoda uvedeného mám za to, že označení syreček má svůj původ na Hané a znamenalo skutečně hovorové synonymum pro označení olomoucký tvarůžek.

Je otázkou, zdali toto obecné označení “syreček”/“syrečky”, které na Hané (tedy v místě původu i produkce olomouckých tvarůžků) dosud přetrvává u nejstarší generace, je stále i dnes synonymem označení olomoucké tvarůžky, nebo již takovým synonymem není. Na tuto otázku může dát odpověď hledisko průměrného spotřebitele, resp. formálně pak možné rozhodnutí soudu (v úvahu přichází z povahy věci na základě ochrany zapsaného označení původu nebo z nekalé soutěže).

Není mi však známa žádná skutečnost, která by vedla k závěru, že lze očekávat judikatorní potvrzení tohoto synonyma, resp. poskytnutí ochrany i jemu.

Můj osobní názor autora je, že v důsledku nepoužívání je označení syreček vnímáno spíše jako historické označení, u průměrného spotřebitele pak již bez vztahu k označení olomoucké tvarůžky. V oblasti původní produkce - na Hané - je možné očekávat vyšší míru známosti, mimo tuto oblast ovšem patrně ne. Nedá se odhadnout, zda-li by soud při uplatnění hlediska průměrného spotřebitele vycházel rovněž z geografické oblasti resp. zda-li by průměrného spotřebitele k ní vztahoval či nikoliv. Práva na chráněná označení (původu či zeměpisného) jsou sice silnými právy (např. ve vztahu k ochranné známce), ani ona však „nejsou všemocná“.

V roce 2014 jsem na trhu zaznamenal výrobek jednoho jihočeského výrobce mléka a mléčných výrobků – sýr,- který označuje “syreček”. Tento výrobek dokonce nabízel (a stále nabízí) na zadní straně krabicového balení jim vyráběného trvanlivého mléka.[152] U názvu syreček je doplněna lokalizační doložka ” jihočeský” a rovněž označení druhu výrobku “zrající sýr”. (Obrazová příloha – oba snímky vlastní fotografie autora).

Nabízí se tedy zásadní právní otázka - zdali je možné opětovně resuscitovat dřívější označení, které nebylo po delší dobu používáno a v důsledku toho označení ztratilo svůj synonymický význam ekvivalentu chráněného označení?

Pokud by označení syreček skutečně bylo považováno za synonymum olomouckého tvarůžku, nemohlo by zdruhovět a měla by být poskytnuta ochrana i tomuto synonymu na podkladě ochrany poskytnuté chráněnému zeměpisnému označení. Obdobný princip (byť se formálně jednalo o „překlad“) byl aplikován v případu ESD C-132/05 „Parmesan“, což není nic jiného než hovorové synonymum označení původu Parmigiano Reggiano.[153]

Tento problém je však patrně v ČR již dávno (od roku 2004) vyřešen, neboť Úřad průmyslového vlastnictví (dále též jen „ÚPV“) zapsal do rejstříku ochranných známek již v roce 2011 slovní ochrannou známku “MADETA JIHOČESKÝ SYREČEK”,[154] které může nahradit starší kombinovanou známku MADETA Jihočeské Syrečky,[155] jejíž vyobrazení bylo převzato z rejstříku ochranných známek Úřadu průmyslového vlastnictví.[156]

Pokud by Úřad průmyslového vlastnictví považoval slovo “syreček” za synonymum pro „Olomoucký tvarůžek“, nemohl by známku do rejstříku vůbec zapsat. Což ovšem neznamená, že slovní známka MADETA JIHOČESKÝ SYREČEK je nedotknutelná. Ochranná známka může být zrušena či prohlášena za neplatnou (v tomto případě spíše v teoretické rovině.[157] Pokud by však ÚPV na podkladě zvážení hlediska průměrného spotřebitele dospěl k závěru, že slovo „syreček“ je i dnes synonymem pro „olomoucký tvarůžek“, byl by to zřejmě důvod pro prohlášení známky za neplatnou.

6. Několik okrajových poznámek

Na margo: Dílo autorů Šámal, Gřivna, Herczeg, Kratochvíl, Púry, Rizman, Šámalová, Válková, Vanduchová: Trestní zákon - Komentář,[158] vydané nakladatelstvím C.H.Beck v roce 2012, uvádí dle mého názoru zcela nepřesně olomoucké tvarůžky jako příklad fantazijního označení charakteru označení původu.

Což je zjevně nesprávné, a to hned v několika ohledech. Adjektivum “olomoucké” má svůj původ od místa nejčastějšího obchodu s těmito produkty - na olomouckých trzích. Slovo tvarůžek de facto odkazuje na prvotní surovinu používanou pro výrobu tohoto sýra, kterou je tvaroh. Na tomto označení tedy není fantazijního vůbec nic.

Kromě toho označení původu jakož i zeměpisné označení, musí být spojeno s produkční oblastí, což je v daném případě Haná, jejímž přirozeným centrem je a vždy bylo město Olomouc. Spojení s produkční oblastí je tedy zcela zjevné. Jak chráněné označení původu, tak i chráněné zeměpisné označení, přitom nemůže zdruhovět. Tomu brání výslovná úprava v právním předpise (nyní nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1151/2012 o režimech jakosti zemědělských produktů a potravin - srov. výslovný zákaz zdruhovění v čl.13 odst.2 tohoto nařízení).[159]

V roce 2012 navíc již nebyly „Olomoucké tvarůžky“ (vnitrostátním) označením původu, ale komunitárně (i česky národně) chráněným zeměpisným označením.

7. Syreček v krásné i jiné literatuře, historické i současné

Slovo „syreček“ se ovšem v literatuře vyskytuje i v jiných dílech, než právně odborných. V několika případech jde o díla stará – tak např. Josef Kajetán Tyl v díle Sebrané spisy: Drobnější povídky prostonárodní, Báchorky a básně[160] uvádí cit. „dejte mi, paničko, sklenici piva a kousek chleba s máslem – nebo nějaký syreček“ v rámci kapitoly 14, rovněž F.J.Rubeš do své knihy zařazuje v běžném kontextu „syreček“[161] Karel Jaromír Erben pak uvádí dětskou dívčí hru „Syreček.[162] Rovněž Hakl v roce 1872 připomíná tuto Erbenem uváděnou dětskou hru (a řádně jej cituje) ve svém díle Dětské hry: Vychovatelské pojednání se sbírkou příkladů, zvláště pro rodiče.[163] K tomu Hakl přidává důležitý lokalizační údaj této dětské hry – „PO Krkonoších a na Jičínsku“, který Erben neuváděl. Lze uzavřít, že vzniku tohoto slova patrně došlo již dříve, když bylo známo již polovině 19.století. Syrečky se na jednom místě objevují rovněž v Haškově Osudu dobrého vojáka Švejka za světové války.[164]

V současné době se rovněž vyskytuje v několika dílech literárních - ať již v krásné literatuře,[165] či literatuře naučné mimoprávní. Nejde přitom jen o knihy zabývající se pravidly českého pravopisu,[166] ale rovněž vzdělávací literaturu z oboru informatiky.[167]

8. Závěr

Ačkoliv již dnes slovo „syreček“ ztratilo svůj synonymický význam a vazbu na „olomoucký tvarůžek“,[168] z doložených historických děl (fotografie, kniha Josefa Čapka Povídání o pejskovi a kočičce, jakož i z filmových adaptací) mám spíše za prokázané, že v první polovině 20. století se o synonymum jednalo. Otázkou je, zda-li na celém území tehdejšího státu.

Vzhledem k tomu, že první formální ochrana byla poskytnuta vyhláškou z roku 1959, která následovala po několika letech od filmových zpracování (a 30 let od prvního vydání Čapkova díla), mám pak za potvrzené, že (svobodné) zařazení výrobku do díla je známkou všeobecné známosti a důkazem zásadních vlastností, které mohou v budoucnu vést k uznání ve smyslu zápisu chráněného označení (původu či zeměpisného).

Skutečnost, že je určité označení použito následně v reklamě, může být potvrzením všeobecné známosti vlastností výrobků, které mají nebo mohou v budoucnu získat právo z chráněného označení.

Michal Černý, Ph.D. Právnická fakulta Univerzity Palackého v Olomouci.

Kontakt na autora: michal.cerny@upol.cz

Literatura a ostatní zdroje

Knihy a literární zdroje (včetně zdrojů elektronicky dostupných)

1. Bartková, H.: Prostějov. (edice Zmizelá Morava). Praha – Litomyšl : Paseka, 2007. ISBN 978-80-7185-854-6.

2. Čapek, J.: Povídání o pejskovi a kočičce. E-kniha (formát mobi) Apostrof, 2011. ISBN 978-80-904887-3-1

3. Černý, M.: Tradiční názvy a označení zeměpisných údajů. In PDV/IPL-UPOL-OPDNY2012(MONSE). Editor Michal Černý. Olomouc : Iuridicum Olomoucense, 2013. E-kniha (formát MOBI). ISBN 978-80-87382-49-3. Dostupná on-line na adrese: www.michalcerny.net/iuridicum.html

4.  Eislerová, J.: Jaké i/v se píše? Praha : Fragment, 2013. ISBN 978-80-253-1206-3. S.15. Dostupné on-line prostřednictvím Google Books (books.google.com)

5.  Erben, K.J.: Prostonárodní české písně a říkadla: S přílohou nápěvů.1864. S. 33. Dostupné on-line prostřednictvím Google Books (books.google.com)

6.  Hakl, B.: Dětské hry: Vychovatelské pojednání se sbírkou příkladů, zvláště pro rodiče, národní učitele a vychovatele. Praha : I-L- Kober, 1872. S.87. Dostupné on-line prostřednictvím Google Books (books.google.com)

7.  Hašek, J. Osudy dobrého vojáka Švejka za světové války. Vydání třicáté sedmé. Praha : Baronet, 1998. ISBN 80-7214-144-9. S.68. Dostupné on-line prostřednictvím Google Books (books.google.com)

8.  Marek, J.J. – Petiška, M.: Švejk za doby komunismu: Osudy dobrého vojáka Švejka po druhé světové válce. Education, 2013. E-kniha. ISBN 978-80-87781-90-6 (formát epub), ISBN 978-80-87781-91-3 (formát PDF), ISBN 978-80-87781-92-0 (formát mobi). Dostupné on-line prostřednictvím Google Books (books.google.com)

9.  Pecinovský, J.: Windows 8: Průvodce začínajícího uživatele. Praha : Grada Publishing, 2013. S.83. ISBN: 978-80-247-4339-4 (tištěná verze), ISBN 978-80-247-8371-0 (e-kniha ve formátu PDF), ISBN 978-80-247-8372-7 (e-kniha ve formátu EPUB). Dostupné on-line prostřednictvím Google Books (books.google.com)

10. Rubes, F.J.: Spisy: Deklamovánky. Vydáno 1860 (vydavatel ani místo vydání nezjištěno). S. 335. Dostupné on-line prostřednictvím Google Books (books.google.com)

11. Šámal, Gřivna, Herczeg, Kratochvíl, Púry, Rizman, Šámalová, Válková, Vanduchová: Trestní zákon (EVK). 2.vydání. Praha : C.H.Beck, 2012. Použito z právního internetového portálu Beck-Online (dostupného na adrese www.beck-online.cz)

12. Tyl, J.K.: Sebrané spisy: Drobnější povídky prostonárodní, báchorky a básně. Vydáno 1859 (vydavatel ani místo vydání nezjištěno). S.108. Dostupné on line pomocí Google Books (books.google.com)

13. Zahradníčková, V. – Zahradníček, T.: Pravidla českého pravopisu. E-kniha (formát PDF). Tomáš Zahradníček – TZ-one, 2013. ISBN: 978-80-87873-01-4. S.15. Dostupná také on-line prostřednictvím Google Books (books.google.com).

Fotografie

1. Autor neznámý: Fotografie dolního mlýna na Dolní ulici v Prostějově (cca 1910).

Filmy

1. Hofman, E.: O pejskovi a kočičce jak psali psaní. 1950. © 1994 Země pohádek a.s. (DVD nosič).

2. Hofman, E.: Jak pejsek s kočičkou dělali dort. 1950. © 1994 Země pohádek a.s. (DVD nosič).

3. Žabka, Martin (námět a scénář: Josef Lamka a Hana Lamková): Čtyřlístek ve službách krále. (C) 2013 Bio Illusion CinemArt. Distribuce: CinemArt. (DVD nosič).

O VADÁCH NEHMOTNÝCH VĚCÍ

MICHAL ČERNÝ PH.D.[169]

Abstrakt: Příspěvek se zabývá otázkou možnosti právní kvalifikace závadného obsahu autorského díla jako vady věci – hmotného nosiče (nehmotné věci) koupeného v obchodě. Příspěvek se zabývá otázkou nároků kupujícího. Dále se v obecné rovině zabývá otázkou odpovědnosti za vady nehmotných věcí, včetně odpovědnosti za obsah informace nebo rady.

Klíčová slova: Syreček, „Povídání o pejskovi a kočičce jak spolu hospodařili a ještě o všelijakých jiných věcech“. Autorská tvorba, autorské dílo, film, hmotný nosič, kniha, kupní smlouva, licenční smlouva, nehmotná věc, odpovědnost za vadu, reklama, skrytá reklama, šíření díla, umístění produktů, video na vyžádání (služba), vada (díla nebo zboží), vlastnosti očekávané kupujícím.

Abstract: The paper deals with the question of the possibility of legal qualification objectionable (defective) content copyright works such defects things - tangible medium (intangible goods) purchased in a shop. Paper deals with the claims of the buyer. Furthermore, in general, deals with the question of liability for defects intangible things, including responsibility for the content of information or advice.

Keywords: Cheese „Syreček“, book „Povídání o pejskovi a kočičce jak spolu hospodařili a ještě o všelijakých jiných věcech“. Advertising, attributes of goods expected by buyer, an author's work, defect (of a work or goods), book, distribution of copyrighted works, film (movie), hidden advertising, intangible thing, liability for defects, license agreement, original production (of an author), product placement, sale (contract on …), tangible support (of intangible thing), video on demand (service).

1. Předmluva a úvodní poznámky

Tento příspěvek částečně navazuje na „Není syreček jako syreček“.[170] Prvotním impulsem pro zpracování tohoto příspěvku bylo shlétnutí několika filmů – jednak filmových adaptací knihy Povídání o pejskovi a kočičce jak spolu hospodařili a ještě o všelijakých jiných věcech (“O PEJSKOVI A KOČIČCE JAK PSALI PSANÍ” a “JAK SI PEJSEK S KOČIČKOU DĚLALI DORT”,[171] autorem předlohy je Josef Čapek), dále pak celovečerního filmu “Čtyřlístek ve službách krále”.[172] V těchto dílech jsou do děje zasazeny hmotné či nehmotné věci (resp. správněji vyobrazení hmotných věcí či věci nehmotné).

V uchopení je však znatelný podstatný rozdíl. Zatímco v Hofmanových adaptacích Čapkova Povídání o pejskovi a kočičce jak spolu hospodařili a ještě o všelijakých jiných věcech jsou syrečky organickou součástí děje a mají svůj význam, ve Čtyřlístku ve službách krále jsou mnohé věci pouze ukazovány, umístěny a byť jsou součástí děje, nemají v něm valný význam.

Tento nepoměr mne jako spotřebitele vedl k úvaze na možností reklamovat vady nehmotného díla, které je umístěno na bezvadném hmotném nosiči, jež jsem zakoupil za účelem sledování s malou dcerou (a spolu s koupí uzavřel licenční smlouvu nevýhradní „na konzumaci tohoto obsahu“).

Při zpracování příspěvku se však dostaly na povrch i některé otázky navazující – tedy nejen o možností ochrany spotřebitele, ale obecnější otázky samotných vad nehmotných věcí. K jejich souhrnnému zpracování vznikl tento příspěvek. Vzhledem k tomu, že pojetí nehmotné věci je v (novém) Občanském zákoníku (zákoně č. 89/2012 Sb.) nové a zásadně odlišné od právního stavu dřívějšího (nově je nehmotný statek věcí v právním slova smyslu, a to v zásadě věcí obdobou věci movité), mělo by k ním být přistupováno takto i např. v režimu vad.

2. O nehmotných věcech v konkrétních dílech (filmech)

2.1. Syrečky v Podívání o pejskovi a kočičce

V roce 1929 napsal spisovatel Josef Čapek knihu pro děti s názvem “Povídání o pejskovi a kočičce jak spolu hospodařili a ještě o všelijakých jiných věcech”[173] Tato kniha byla později vydaná několikrát,[174] na jejím podkladě byla v roce 1950 rovněž natočena animovaná filmová série několika barevných krátkých filmů, jejichž náměty byly některé kapitoly z knihy Josefa Čapka (některé z nich shora uvádím v předmluvě).

Nejméně ve dvou kapitolách Povídání o pejskovi a kočičce Josef Čapek do děje organicky umístil syreček. Již z této knihy je přitom patrná jedna zásadní vlastnost syrečků – výrazný až silný pach (vůně). Přinejmenším z kapitoly “O pejskovi a kočičce, jak psali psaní děvčatům do Nymburka”, kde pejsek při návratu z pošty najde podle jeho vůně jejich domek, který je úplně zasypán sněhem (obrazová příloha – oba snímky z filmu díla Hofman, Eduard: O PEJSKOVI A KOČIČCE JAK PSALI PSANÍ).

Josef Čapek pak syreček zřejmě považoval za pochutinu - za jedno z toho nejlepšího, když pejsek přidal syreček na místo zavařeniny do surovin při výrobě dortu v kapitole “Jak si pejsek s kočičkou dělali k svátku dort”.

Ve filmovém zpracování z roku 1950 nechybí syrečky, a to na obou místech (resp. v obou filmech). Oproti původní předloze jich pejsek přidal do dortu hodně, nikoliv jen jeden (viz. obrazová příloha – snímek z filmu – díla Hofman, Karel: JAK PEJSEK S KOČIČKOU DĚLALI DORT).[175] Ve filmovém zpracování je také zcela jasně patrný kulatý tvar syrečků, zploštělý, rovněž tak i jeho žluto zlatá barva.

Ani Čapkova kniha, ani následné animované filmy, se nijak netýkaly produkce ani obchodu s těmito výrobky. Není rovněž uveden ani konkrétní výrobce, značka či ochranné známka. Syrečky v nich byly zcela samozřejmou součástí děje, ve kterém mají svůj význam (jsou součástí příběhu – v obou případech, v jednom z nich pak ovlivňují děj). Což je důležité i z dnešního pohledu. Proč, to bude uvedeno v další části tohoto příspěvku, kde se zabývám i otázkami “umísťování produktů” resp. product placement.

2.2. Produkty umístěné ve filmu Čtyřlístek ve službách krále

Osobně jsem na jaře 2014 zakoupil hmotný nosič DVD filmu Čtyřlístek ve službách krále osobně za účelem sledování s malým dítětem. Obal je doložen, neboť jeho obsah je důležitý (viz. obrazová příloha).

Z obalu je jasně patrné, že neobsahuje žádné upozornění na to, že ve filmu jsou sekvence, ve kterých se objevují reálné výrobky, které jsou určeny pro děti (pribináček, lízátko, nápoj) - tedy sekvence reklamní povahy. V ději přitom ze subjektivního pohledu nemají valný význam (subjektivně), jsou v příběhu v zásadě umístěny.

Je pak otázkou, zdali být takové upozornění na obalu mělo či nemělo být. Osobně mám za to, že toto upozornění by obsaženo být mělo. Důvody uvádím dále.

Film Čtyřlístek ve službách krále v roce 2013 produkovala a na trh uvedla společnost Bio Illusion a CinemArt. Součástí děje tohoto filmu je několik sekvencí, v nichž jsou velmi realisticky zachyceny (rozuměj zobrazeny) výrobky, které jsou běžně prodejně dostupné v maloobchodní distribuční síti. Většina z těchto výrobků má charakter výrobků pro děti (nejčastěji potravin).

Ohledně zpracování animovaného díla se dá ocenit řemeslná zručnost (patrně počítačové zpracování), s nímž jsou tyto výrobky v uvedeném filmu zobrazeny. Jedná se například o Pribináček (tvarohový krém), dále pak o nápoj ROBBY BUBBLE a lízátko Chupa Chups. Ve všech případech jsou tyto výrobky zcela integrovány do děje filmu. Jejich zobrazení je velmi realistické (K tomu srov. Obrazové přílohy). O všech třech uvedených se dá po rešerši rejstříku ochranných známek u Úřadu průmyslového vlastnictví (České republiky) uzavřít, že každý z nich požívá v ČR ochrany jako ochranná známka[176] (resp. v jednom případě se v podstatných rysech s ochrannou známkou kryje – u výrobku Pribináček). Umístění výrobku do díla, např. reklamního spotu, má zpravidla za účel zvýšit známost výrobku, upozornit na jeho vlastnosti atd., tedy přímo či nepřímo zvýšit šance výrobce či prodejce na získání hospodářského prospěchu. Krátce řečeno – reklamní účel.

Zcela logicky se nabízí otázka, zda-li umístění výrobku tento (reklamní) charakter ztrácí při umístění do produktu, který má charakter celovečerního filmu? Domnívám se, že nikoliv.

Na druhou stranu je umělecká tvůrčí svoboda, o které bude pojednáno dále.

Řešení (byť veřejnoprávní) by se mohlo nabízet podle zákona č. 40/1995 Sb., o regulaci reklamy (dále též jen „ZRR“). Ten zakazuje skrytou reklamu. Je fakt, že na obalu nosiče je umístěno několik symbolů a jsou uvedeni partneři (různých skupin). Ovšem upozornění na reklamní sekvence ve filmu jsem na obalu nenašel. Je však otázkou, zda-li by o případnou skrytou reklamu šlo, neboť ohledně umístění produktů ZRR obsahuje vazbu na výslovně odkázané předpisy regulující rozhlasové a televizní vysílání a audiovizuální mediální služby na vyžádání.

Avšak ani případné řešení veřejnoprávní ještě samo o sobě neposkytuje a ani nemůže spotřebiteli poskytovat přímé soukromoprávní nároky. Ty může poskytnout pouze soukromoprávní institut – např. odpovědnost za vady věci (zde v zásadě nehmotné). O nich bude pojednáno dále.

Na margo: na jednom místě filmu (stopáž 0:47:12) jsou u přípitku sklenice poskládány do tvaru ne nepodobnému olympijskému pětikruží (uvedeno vyobrazení příslušného snímku).

Zákon č. 60/2000 Sb., o ochraně olympijských symbolik, totiž v ustanovení paragrafu 3 stanoví, že užití olympijských symbolik je možné pouze na základě písemné licence či souhlasu (zákonem dne přesně nazývané jako písemné zmocnění), které uděluje Český olympijský výbor. Tento licenční režim co však vztahuje pouze na užití pro obchodní, reklamní nebo jiné obdobné účely. Mám za to, že zahrnutí přiťuknutí do animovaného filmu (tzv. celovečerního) nelze podřadit pod jiný účel obdobný účelu obchodnímu či reklamnímu. Rovněž VS v Praze ve svém rozhodnutí sp.zn. 3 Cmo 162/2010 (ze dne 21.12.2010) dovodil, že “žalovaný, jenž symbolika bez oprávnění užil k posílení své pozice na trhu, zasáhl do soutěžní pozice žalobce a sám jednal ve vztahu k němu v hospodářské soutěži. O tom, že žalovaný jednal v hospodářské soutěži s dalšími oprávněnými uživateli olympijských symbolik a k jejich újmě, není pochyb.” [177] Podle argumentace Vrchního soudu v Praze, se kterým se Nejvyšší soud ztotožnil, je klíčovým hlediskem existence soutěžního vztahu a potenciální (neoprávněný) prospěch - ve vztahu k žalobě o ochranu před nekalou soutěží.

Zahrnutí specifického tvaru sklenic u přípitku do animovaného filmu (díla) tak považuji ještě za projev tvůrčí svobody, nikoliv tedy za zneužití olympijské symboliky (neoprávněným využitím k účelu obchodnímu, reklamnímu nebo obdobnému - tedy k dosažení přímého či nepřímého hospodářského prospěchu či výhody).

3. Veřejnoprávní úprava – regulace reklamy a product placement

3.1. Umísťování (nehmotných) věcí do jiných nehmotných věcí (autorskoprávních děl) v současnosti – regulace product placement

I dnešní době dochází čím dál tím více k praktice označované jako product placement - v české jazykové terminologii umisťování produktů.[178] Různé nehmotné věci jsou na základě autorské svobodné tvorby umisťovány do autorských děl, nejčastěji filmů, seriálů a jiných zvukové obrazových děl.

Tato praktika je používána přinejmenším od devadesátých let 20. století a v současné době je regulována cestou harmonizace na úrovni Evropské unie, resp. jejich členských států. V tuzemském právu pak zejména zákonem č. 231/2001 Sb., o rozhlasovém a televizním vysílání (dále též jen “ZRTV”), a dále zákonem č. 132/2010 Sb., o audiovizuálních mediálních službách na vyžádání (dále též jen “ZAVMSV”). Nejde tak o regulaci přímou ve smyslu omezení autorské tvůrčí svobody, ale o regulaci při poskytování služeb, tedy o zákonný tlak cestou ukládání povinností poskytovatelům služeb a provozovatelům vysílání (regulace nepřímá ekonomická).

Zákon č. 132/ 2010 Sb., podle ustanovení § 2 odst.1 písm. h) pojmem umístění produktů rozumí jakoukoliv podobu audiovizuálního obchodního sdělení, které spočívá v začlenění výrobku, služby, ochranné známky, která se k výrobku nebo službě váže, nebo zmínky o výrobku nebo službě do pořadu za úplatu nebo obdobnou protihodnotu.

Poskytovatel audiovizuálních mediálních služeb na vyžádání je povinen respektovat to, že umístění produktů v pořadu je přípustné pouze v kinematografickém díle - ve filmu či seriálu, vytvořeném pro audio vizuální mediální službu na vyžádání nebo pro televizní vysílání, dále pak ve sportovních pořadech a v pořadech zábavných. Nesmí se však jednat o pořad pro děti.

Umístění produktů všeobecně je rovněž přípustné v případě, když se pouze bezplatně poskytuje určité zboží nebo služba, zejména jako rekvizita nebo jako cena pro soutěžící cílem využití zboží či služby v pořadu.

Z hlediska potenciálního ovlivnění obsahu tak musí umístění produktů respektovat to, že obsah pořadu nesmí být ovlivněn takovým způsobem, aby byla dotčená redakční odpovědnost a nezávislost poskytovatele služby, dále pak pořad nesmí přímo nabádat k nákupu či pronájmu zboží nebo služby, zejména pak nesmí býti zvlášť zmiňováno toto zboží či služba za účelem propagace a v neposlední řadě pořád nesmí nepatřičně zdůrazňovat umístění produktu. Otázka nepatřičného zdůrazňování bude patrně vymezena soudními rozhodnutími, které stanoví její hranice.

Absolutně zakázané výrobky z hlediska umístění produktů jsou pak cigarety a jiné tabákové výrobky, rovněž pak léčivé přípravky nebo léčebné postupy, které jsou dostupné pouze na lékařský předpis.

Jakýkoliv pořad, který obsahuje umístění produktů, musí být na začátku, na konci a rovněž po jakémkoliv přerušení (například reklamní pauza) zřetelně označen jako pořad obsahující umístění produktů, aby divák nemohl být žádným způsobem uveden v omyl o povaze tohoto pořadu. Tato povinnost se však vztahuje pouze na pořad, který vyrobil nebo jehož výrobu sám zadal poskytovatel audiovizuálních mediálních služeb na vyžádání nebo osoba jej ovládající či osoba jím ovládaná. To relativizuje ochranu, která je spotřebiteli poskytována.

V zákoně č. 231/2001 Sb., o rozhlasovém a TV vysílání, je pojem umístění produktů definován shodně. Umístění produktů se v televizním vysílání považuje za obchodní sdělení, stejně jako reklama, teleshopping a sponzorování (pořadu). Ohledně umístění produktů platí stejná pravidla, jaká jsou obsažena v zákoně o audio vizuálních mediálních službách na vyžádání. Pro televizní vysílání tyto povinnosti normuje ustanovení §53a zákona č. 231/2001 Sb.

Dle mého názoru právní úprava regulující umístění produktů (ZRTV a ZAVMSV) tak ve skutečnosti omezuje autorskou tvorbu pouze nevýznamně.

3.2. Vztah právních úprav regulace reklamy a regulace rozhlasového a televizního vysílání či regulace audiovizuálních mediálních služeb na vyžádání

Regulace reklamy, která je obsažena v zákoně č. 40/1995 Sb., o regulaci reklamy, pak podle výslovného ustanovení §2 odst. 7 umístění produktů audiovizuální díla nebo jiného zvukového záznamu za skrytou reklamu nepovažuje, jsou-li splněny podmínky stanovené ZRTV či ZAVMSV.

Tyto zákony (ZRTV, ZAVMSV) však regulují pouze uvedené služby, nikoliv však již prodej hmotných nosičů těchto děl spotřebitelům. Přitom samotnou audiovizuální mediální službou na vyžádání se rozumí služba informační společnosti, za kterou má vnější odpovědnost poskytovatel audiovizuální mediální služby na vyžádání a jejímž hlavním cílem je poskytování pořadu veřejnosti za účelem informování, zábavy nebo vzdělávání, a na jeho (zákaznickou) individuální žádost na základě katalogu pořadů sestaveného poskytovatelem audiovizuální mediální služby na vyžádání.

Půjde tak nejčastěji o služby povahy streamingu, nikoliv však již “prodej nehmotných děl cestou počítačové sítě” - tedy o uzavírání a plnění licenční smlouvy k využití neomezenému v čase. Streaming přitom není právně nic jiného, než plnění licenční smlouvy (jednorázové) bezprostředně po jejím uzavření prostřednictvím počítačové sítě (zpravidla pomocí metody click-through).

Umístění produktu přitom může být nejen v díle - filmu hraném, ale i ve filmu animovaném. ZAVMSV přitom dále již nespecifikuje „pořady pro děti“, jde tedy o otázku, kterou nutno v budoucnu řešit judikatorně.

Je zjevné, že pravidla pro umisťování produktů obsažena v zákoně č. 132/2010 Sb., jakož i v zákoně č. 231/2001 Sb., se na distribuci hmotných nosičů nevztahují. Bohužel. Přitom pro diferenci mezi různými způsoby distribuce není v zásadě žádného důvodu. Ve všech případech jde právně o nevýhradní licenci k užití díla (v zásadě osobnímu). Rozdílné je pouze to, že v případě koupě – ať již hmotného nosiče nebo „koupě“ nehmotnou cestou (stažení z e-shopu) jde o nevýhradní licenci na dobu neurčitou, která umožňuje sledování v čase dle volby oprávněného (a v zásadě neomezené množství užití). V případě sledování díla cestou streamingové služby pak jde rovněž o nevýhradní licenční smlouvu k témuž dílu, rovněž tak k užití v čase dle volby (pouze s omezením nabídkou), ovšem o licenci jednorázovou. V případě sledování filmu v televizním vysílání jde rovněž o licenci ke sledování (konzumaci), rovněž nevýhradní, ovšem v čase dle programu vysílatele (provozovatele vysílání). Přitom může být licenční smlouva bezúplatná (u nekódovaných vysílání) či úplatná (při sledování tzv. placené televize).

Proto by neměl být rozdíl ani v úrovni právní ochrany, resp. při uzavření licenční smlouvy na dobu neurčitou (případně i s koupí hmotného nosiče), by měla být úroveň ochrany objektivně větší. Smyslem ochrany je vyrovnání možností stran – v zásadě ochrana slabší strany či hodnoty, která si ochranu zaslouží (na základě společenského konsenzu). Protože licenční smlouva na dobu neurčitou objektivně umožňuje větší množství shlédnutí (konzumace), než licence jednorázová (pojmově umožňující jen jedno shlédnutí), měla by právní úprava obsahovat spíše více, než méně ochrany. Nebo alespoň stejně.

4. Soukromé právo a možnosti řešení

4.1. Pracovní hypotézy a východiska

Jako spotřebitel (subjektivně) mám za to, že došlo k porušení povinností prodávajícího, když jsem jím nebyl poučen o podstatných vlastnostech tohoto zboží. Ve vztahu k novému nosiči DVD je vše jasné, rovněž tak rámcově jasné, jaký film je na nosiči obsažen. Protože na obalu jsou zcela zřetelně uvedeny údaje o přístupnosti mládeži a naopak není uveden žádný údaj po nevhodnosti sledování s dítětem mladším (neuvedené roky), měl by být film bezvadný.

Protože film, který je autorským dílem ve smyslu zákona č. 121/2000 Sb., autorský zákon, je dle nové definice věci v Občanském zákoníku (zákon č. 89/2012 Sb.) nehmotnou věcí, měla by pro tuto nehmotnou věc platit stejná pravidla, jakou pro věc hmotnou (movitou věc). Taková věc by tedy měla být prodávána bez vad, měla by tedy být obvyklé vlastnosti pro věc tohoto druhu.

Mám za to, že množství sekvencí obsahujících odkazy na jiné konkrétní hmotné či nehmotné věci (k tomu viz. výše - většina produktů je současně ochrannými známkami) je velmi neobvyklé, na základě informací uvedených na obalu objektivně neočekávané a ve svém souhrnu je proto subjektivně považuji za vadu věci nehmotné (autorského díla).

Principiální otázkou pak je, zdali nehmotných věcí této povahy můžeme o vadách hovořit. Pokud ne, věc by byla v zásadě vyřešena, ale pouze za tu cenu, že spotřebitel by nebyl nijak chráněn. Protože soukromé právo má chránit mj. slabší stranu, jednalo by se o rezignaci na jakoukoliv (soukromoprávní) ochranu. Dle mého názoru není tento přístup správný. Proto můj osobní názor je ten, že i nehmotná věc musí být prostá vad, je-li prodávána v obchodě.

Mělo by být nerozhodné, že právně se jedná pouze u prodeje hmotného nosiče, zatímco k nehmotné věci získá spotřebitel koupi tohoto nosiče pouze licenci k nevýhradnímu užití. Ochrana spotřebitele je silnějším právem než ochrana autora nebo producenta (či prodávajícího hmotného nosiče). Správné posouzení však není tak jednoduché, jak bude rozebráno dále (v kapitole o vadách při prodeji věci v obchodě). Je rovněž nutno zabývat se i otázkou vztahu autorské tvůrčí svobody a případných vad věci, která je plněním závazkového vztahu. Tyto otázky rozebírá bezprostředně následující kapitola.

4.2. Autorova tvůrčí svoboda a veřejnoprávní limity nakládání s dílem. A soukromoprávní souvislosti.

S autorským právem je ve svobodné společnosti svázána tvůrčí svoboda, přičemž autorské dílo je v zásadě projevem tvůrčího procesu navenek. Je to však samo o sobě ospravedlněním jakéhokoliv obsahu? A je tvůrčí svoboda dostatečným důvodem pro to, aby nebylo možné zabývat se vadami nehmotné věci (autorského díla)?

Začněme u trestního práva. To chrání samotné základy společnosti, hodnoty státu, a to za cenu zásahu do práv jiných (odsouzených pachatelů). Pokud by autorská tvůrčí svoboda byla nedotknutelná, byla by sama o sobě okolností vylučující odpovědnost. Tak tomu však není. I samotné vydání knihy může být trestným činem - k tomu srov. např. rozhodnutí NS 5 Tdo 337/2002, v němž Nejvyšší soud vymezil právní věty takto: “I. Závěr, že trestný čin podle § 260 tr.zák. lze spáchat i vydáním knihy, není v rozporu s článkem 17 Listiny základních práv a svobod. Ustanovení § 260 tr. zák. je zákonným omezením ve smyslu článku 17 odst.4 Listiny základních práv a svobod. II. Není vyloučeno, aby i dílem - knihou vydanou ve formě historického dokumentu - bylo propagováno či podporováno hnutí směřující k potlačení práv a svobod člověka. Naopak ze samotné skutečnosti, že určité dílo (kniha) nemá formu historického dokumentu, nelze učinit závěr, že tímto dílem je úmyslně takové hnutí propagováno nebo podporováno. Z hlediska naplnění zákonných znaků podstaty trestného činu podle § 260 tr.zák. je však zásadní, zda jednání obviněného, spočívající ve vydání takové knihy, bylo spácháno v úmyslu, byť nepřímém nebo eventuálním, podporovat či propagovat hnutí, které prokazatelně směřuje k potlačení práv a svobod občanů nebo hlásá národnostní, rasovou, třídní nebo náboženskou zášť, a tím případně ovlivňovat chování osob sdruženích v takovém hnutí i stojících vně něho ve smyslu získat je pro šíření nebo prosazování myšlenek v knize obsažených”.[179]

Trestní zákon chrání ultima ratio před jednáním, které je společensky nebezpečné.

Z citovaného rozhodnutí je zřejmé, že závadným zde byl samotný obsah nehmotné věci (autorského díla). Trestně postižen byl ten, kdo za vydání knihy odpovídal (v konkrétním případě ředitel a majitel nakladatelství).[180] Přitom závadným byl samotný obsah autorského díla - tedy nehmotné věci jako takové. Před případným opakováním je nutno upozornit v dnešním kontextu rovněž na ustanovení § 1 odst. 2 NOZ, podle kterého si lze dohodnout práva a povinnosti odchylně od (dikce) zákona, ovšem “zakázána jsou ujednání porušující dobré mravy, veřejný pořádek nebo právo týkající se postavení osob, včetně práva na ochranu osobnosti”. Obsah nehmotné věci musí být posuzován i z hlediska dobrých mravů a veřejného pořádku.

Jak upozorňují Telec/Tůma, autorskoprávní ochrany se autoru ovšem dostává i u těchto závadných děl.[181] “Reprobace méně takových společensky nevhodných či nepřípustných jevů je povahy veřejnoprávní a nemá vliv na soukromoprávní povahu vzniku autorského práva k dílům, kterými jsou sociálně nepřípustné fenomény vyjádřeny, a to již z toho důvodu, že vytvoření díla není právním úkonem. Může však mít vliv na možnost a způsoby nakládání s dílem. Z hlediska autorského zákona je totiž možný rozpor díla (tj. rozpor ztvárnění jeho obsahu, rozpor jeho pojetí, sdělitelného vyjádření apod.) např. s dobrými mravy pozitivně právně významný teprve až v souvislostech s možným užitím díla, k němuž ovšem není nikdo ze zákona povinen. To znamená až v souvislosti s výkonem autorského práva k dílu, nikoliv již v samé souvislosti se vznikem díla jako s právní skutečností tvůrčí (v podstatě tedy mimoprávní) povahy. (Srov. např. NS 5 Tdo 631/2003, Čížkovská, 1972). Vzato hodnotově relativisticky, lze učinit závěr, že výkon autorských práv sice může být neplatný pro rozpor s dobrými mravy (§ 3 odst.1 a § 39 ObčZ) anebo z jiného zákonného důvodu, a to ve vztahu např. k obsahu užitého díla či ve vztahu ke způsobu jeho užití apod., nicméně sama ochrana tohoto díla právem autorským (a vznik tohoto práva) tím nebude nijak dotčena”.[182] K tomu ovšem doplňuji, že právě dodávka (ve smyslu plnění) takového závadného díla vede k reprobovanému plnění a tedy ve vztahu k nakladateli jej bude nutno považovat za plnění s vadou. Ta přitom bude mít svůj důvod ve veřejném právu (reprobace možného dalšího užití), bude ji však nutno považovat za vadu soukromoprávní (veřejné právo nedovolí dosažení účelu, který nakladatel sleduje uzavřením licenční smlouvy nakladatelské).

4.3. O povaze vady nehmotné věci

Pokud přijmeme hypotézu, že i nehmotná věc může mít vadu, je důležité zabývat se její povahou. Ačkoliv by taková vada byla způsobena de facto “právem”, nejednalo by se o právní vadu. O právní vadě hovoříme tehdy, pokud je věc zatížena právem třetí osoby (velmi často povahy duševní vlastnictví). Zatížení právem třetí osoby rozumíme tu skutečnost, že bez souhlasu svolení či licence bylo použito právo, dílo, nebo symbol, ke kterému má výhradní právo jiná osoba – jeho vlastník nebo osoba (jinak) oprávněná.

Z obalu výrobku DVD Čtyřlístek ve službách pana krále je jasné, že přinejmenším výrobci výrobků Pribináček, Lízátko Chupa Chups a nápoje Robby Bubble měli s producentem filmu úzký vztah, patrně vztah smluvní. Jinak by nebylo důvodu uvádět symboly těchto výrobků, které jsou ochrannými známkami[183] či nezapsanými značkami, na obalu hmotného nosiče filmu. Lze tedy důvodně předpokládat, že jejich použití bylo oprávněné. Proto se nemůže jednat o právní vadu. V opačném případě by se o právní vadu jednalo – zásah do chráněných práv z průmyslového (v daném případě) či teoreticky i jiného duševního vlastnictví (pro díla povahy autorskoprávní).

Zbývá tedy vada faktická. Jiné druhy vad Občanský zákoník nezná. Vady se dále člení na zjevné a skryté. V popisovaném případě se může jednat o skrytou, neboť spotřebitel na ni nemohl přijít (nemohl ji zjistit) při řádně provedené prohlídce. Vzhledem k tomu, že dílo na hmotném nosiči zachyceno v digitální podobě, která umožňuje zhlédnutí (z povahy věci) až při použití odpovídajícího přístroje (DVD přehrávače), je prakticky vyloučeno seznámení se s obsahem nosiče pouze na podkladě svých vlastních smyslů (tedy bez technického prostředku). Rovněž tak obal výrobku zajišťuje ochranu proti neoprávněné manipulaci - před otevření krabičky je nutno nezvratně roztrhnout ochrannou fólii. Samotná prohlídka v obchodě se tady zpravidla omezuje pouze na to, zdali tato fólie není porušena a zdali zjevně není krabička prázdná.

Vady zjevné a skryté rozlišoval i dřívější zákon č. 513/1991 Sb., Obchodní zákoník, byť jen pro obchodní závazkové vztahy. Obdobná ustanovení jsou však obsažena i v novém Občanském zákoníku, proto je možno využít i dřívější judikatorní závěry. Hlavní kritérium pro rozlišení vad na zjevné a skryté dovodil Nejvyšší soud v rozhodnutí NS 32 Cdo 1387/2005 (ze dne 29.03.2007) takto: „II. Za zjevné vady je možno považovat jen takové vady, jejichž existence je kupujícímu, popř. objednateli, zřejmá na pohled, popř. takové vady, které lze zjistit běžně prováděnými zkouškami. Za zjevné vady proto nelze považovat ty vady, jejichž existenci by musel kupující nebo objednatel zjišťovat prohlídkou spojenou s destrukcí zboží nebo díla, popř. vady, které se typicky mohou v plné míře projevit až při užívání zboží nebo předmětu díla.“ Při aplikaci na shora uvedený modelový příklad lze odůvodněně zastat závěr, že vadný obsah má povahu skryté vady, neboť na něj při řádně provedené prohlídce nejde přijít. Nelze totiž vyžadovat po kupujícím nosiče (a nabyvateli licence), aby oprávněně porušil ochranný obal[184] a následně provedl důkladnou prohlídku – ta by totiž musela obsahovat zhlédnutí celého filmu (díla).

5. Odpovědnost za nehmotné plnění – informace, rady, know-how, (obsah) databáze, znalecký posudek, smluvená kontrola

5.1. Odpovědnost za škodu způsobenou informací nebo radou, vada know-how či databáze (údaje v ní zahrnutého)

V neposlední řadě je nutno upozornit na nově upravenou odpovědnost za škodu způsobenou informací nebo radou podle § 2950 NOZ. Zákon tuto odpovědnost omezuje osobně na příslušníky odborného stavu či povolání (případně jiného odborníka), který informaci či radu poskytuje za odměnu.[185] Je-li taková informace poskytnuta neúplně či nesprávně, je povinen k náhradě škody. Stejná povinnost se vztahuje i na škodlivou radu. Není-li informace či rada poskytována za odměnu, hradí se jen škoda vědomě způsobená informací či radou.

Souvislost s nehmotnými věcmi může nastat i v tomto případě. Jednak mohou být informace (případně i rady) součástí databází (chráněných podle AZ) či jiných děl - např. vzory smluv a podání v právních informačních systémech (či vydávaných knižně) - zde opět autorských děl, nebo mohou mít povahu i know-how, které dosud zůstává neupraveno co do obsahu pojmu, ovšem je způsobilé být předmětem právních vztahů - např. na něj lze vztáhnout režim vkladu do základního kapitálu obchodní korporace (ve smyslu § 20 zákona č. 90/2012 Sb., o obchodních korporacích - dále též jen “ZOK”).

V takovém případě se nehmotný vklad předává pomocí datových či jiných nosičů, na nichž je zachycen, jakož i dokumentace zachycující jeho obsah. ZOK je však obecný a zdržuje se užití slov know-how. Nicméně právní úprava zde vyvěrá z dřívějšího ustanovení § 59 zákona č. 513/1991 Sb. (resp. přesněji ve znění do 30.12.2001).[186]

Know-how je vymezováno judikatorně[187] i doktrinálně, je však i bez zákonné úpravy toho pojmu způsobilé být předmětem práv, tedy nehmotnou věcí. V takovém případě je možné řešit otázky odpovědnosti na škodu poskytnutou radou či informacemi, jak je uvedeno shora. Pro know-how jako vklad do základního kapitálu obchodní korporace je však výslovně upraveno pravidlo řešení vady nepeněžitého vkladu - nedosažení hodnoty uvedené v zakladatelském právním jednání (ke dni nabytí vlastnického práva obchodní korporací). V takovém případě pak podle ustanovení § 28 ZOK doplatí vkladatel rozdíl mezi dohodnutou hodnotou a skutečnou hodnotou v penězích. Z hlediska povahy know-how se tak nemůže stát dříve, než jej obchodní korporace začne využívat (tedy v zásadě až po jejím vzniku). Případná vada by však objektivně existovala již ke dni předání, proto nebude na újmu žádat doplatek v penězích i po vzniku obchodní korporace.

5.2. Vada znaleckého posudku

Dokonce i tak regulovaná věc, jako je znalecký posudek, může trpět vadou. Ta může mít podle judikatury např. povahu věcné nesprávnosti (chybějící údaj o ohodnocení) nebo objektivního rozdílu mezi hodnotou dosaženou a hodnotou v posudku zjištěnou.[188]

5.3. Vada provedení smluvené kontroly

Od smlouvy o dílo tradičně[189] odlišujeme smlouvu o kontrolní činnosti. Dříve byla upravena jako jeden ze smluvních typů (obchodních) závazkových vztahů v ustanovení § 591-600 ObZ. Od 01.01.2014 je upravena v ustanoveních § 2652 – 2661 NOZ. V obou úpravách je podstatou závazku kontrolora (dříve vykonavatele kontroly) nestranné zjištění stavu určité věci nebo ověření výsledku určité činnosti a vydat o tom kontrolní osvědčení. Kontrolní osvědčení je hmotným (či nehmotným) výsledkem, ve kterém je zachycen obsah výsledku provedené kontroly. Objednatel je zavázán zaplatit kontroloru odměnu.

Je zakázáno ujednání, které by mohlo ovlivnit nestrannost a nezávislost kontroly nebo správnost kontrolního osvědčení.

Ačkoliv smlouvy o kontrolní činnosti nepatřily ani v minulosti mezi často uzavírané smlouvy, přesto se Nejvyšší soud vyjádřil i k otázce vady plnění kontrolora. Podle rozhodnutí NS 32 Odo 1161/2004 ze dne 24.10.2006: „Vadným (nikoliv řádným) provedením kontroly je rovněž provedení kontroly v jiném rozsahu nebo jiným způsobem než byl dohodnut, popřípadě než je obvyklý při obdobných kontrolách. Důsledkem vadného provedení kontroly je, že vykonavatel nemá nárok na úplatu a na vynaložené náklady, a to ani částečně. Právo odstoupit od smlouvy má objednavatel, aniž by musel vykonavateli kontroly stanovit přiměřenou lhůtu k odstranění vad. Může však toto právo využít teprve po uplynutí lhůty stanovené pro provedení kontroly. Může-li podle § 598 obch. zák. objednatel od smlouvy odstoupit až po uplynutí doby stanovené pro provedení kontroly, pak za situace, kdy lhůta k plnění (k podání kontrolního osvědčení) nebyla účastníky ve smlouvě sjednána, nastupuje povinnost dlužníka splnit závazek bez zbytečného odkladu po té, kdy byl věřitelem o plnění požádán.“

Nejvyšší soud se při posuzování tohoto případu zabýval samotným vadným způsobem provedení kontroly (vadné nehmotné plnění – „vadná cesta“), nikoliv až vadou kontrolního osvědčení.

6. Vady nehmotných věcí a otázky odpovědnosti za jejich vady (u děl zhotovených na objednávku a u autorských děl šířených pomocí rozmnoženin na technických nosičích)

Vady nehmotných věcí nebyly v minulosti zásadním tématem, avšak současné právo na mnoha místech i na takové vady pamatuje.

6.1. Vada díla (nehmotného i hmotného)

Smlouva o dílo – stavba a projekt stavby

Předně v Občanském zákoníku - zejména u smlouvy o dílo, lze najít přímo aplikovatelná ustanovení. Předně jde výslovně o ustanovení § 2630 NOZ, které nově pro díla (stavby) normuje solidární odpovědnost za vady zhotovitele, jeho poddodavatele, osoby provádějící stavební dozor a osoby, která dodala dokumentaci. Posledně jmenovaným může být architekt a/nebo projektant, projektová dokumentace bude pravidelně autorským dílem. Jde o úpravu výslovnou. Vada nehmotné věci (např. projektu) povede k vadě věci hmotné - vadě stavby.

Dílo spočívající v hmotném zachycení výsledku činnosti (účetnictví, software a jiná autorská díla)

Ovšem i podle předchozího práva bylo možné uvažovat při aplikaci právní úpravy smlouvy o dílo (tehdy dle zákona č. 513/1991 Sb., Obchodního zákoníku) o odpovědnosti za vady. Šlo např. o případ, kdy byl počítačový program zhotoven na objednávku (ve smyslu § 58 zákona č. 121/2000 Sb., Autorský zákon), tedy jednalo se o smlouvu o dílo., ovšem pouze tehdy, pokud se závazkový právní vztah řídil mezi objednatelem a zhotovitelem Obchodním zákoníkem.[190]

Ačkoliv ani tehdejší ObZ nenormoval výslovně případy takových vad, právní úprava odpovědnost za vady obsahovala (v obecné rovině). Pokud by dílo nemělo vlastnosti dohodnuté smlouvou, mělo by objektivně vadu. Šlo by např. o chybějící funkcionalitu, dále pak o zjevně chybné výstupy (např. v rozporu s matematickými zákony - pokud by např. program jako výsledek součtu “1+1” uváděl výsledek “3”). Stejný obecný režim je zachován v obecné úpravě díla i dnes v novém Občanském zákoníku. Půjde tedy uplatnit právo z vady i u díla, které není stavbou.

Pro díla s nehmotným výsledkem pak dle ustanovení § 2631 NOZ platí povinnost odborné péče zhotovitele. [191]

Podle dřívější právní úpravy byla posuzována otázka odpovědnosti za vady, když dílo spočívalo ve vedení účetnictví – zhotovitelem byl účetní (podnikatel), který na základě smlouvy o dílo vedl účetnictví (pro) jiného podnikatele (objednatele).[192]

Počítačové programy jsou často ve formě firmware používány v mnoha spotřebních věcech - typicky elektronika (včetně mobilních telefonů - nejen tzv. “chytrých”), v současné době i většina osobních automobilů. Přirozenou vlastností hmotných věcí takové konstrukce (povahy) pak je, že bez softwarové složky (firmware) vůbec nefungují. Je-li v software vada, pak hmotná věc může fungovat vadně, popřípadě i vůbec. Takové případy byly běžně vyřizovány v rámci reklamací vad hmotných věcí (zpravidla v režimu prodeji zboží v obchodě).

Dalším případem, kdy může být autorské dílo vadné, je pak např. chybějící citace - nesplnění citační povinnosti při užití díla jiného podle ustanovení § 31 AZ.[193] O vadě autorského díla má přirozeně smysl uvažovat až v souvislosti s licenční smlouvou - typicky v souvislosti s licenční smlouvou nakladatelskou.

Vada (díla) by pak u malých citací (§ 31 odst.1 AZ) spočívala v neuvedení zdroje (autor + název + pramen), ev. v souvislosti s neodůvodněnou mírou užití děl jiných, nebo v nedodržení účelu kritiky či recenze, přesažení účelu výuky ve spojení s hospodářským prospěchem. Důvodem pro toto podřazení je (autorské) právo autora k dílu.

U děl s velkými citacemi (§ 31 odst.2 AZ) by pak potenciální vada spočívala rovněž v neuvedení původního zdroje a autor díla (by při podmínce dodržení velké citace) nezasáhl do díla citovaného ovšem, mohl by zasáhnout do díla, na které nebylo odkázáno. Protože autor díla původního má stále právo na ochranu svého autorství, pak si lze představit v teoretické rovině i vadu nehmotného díla s velkou citací. Mám však za to, že při výkonu práva v souladu s poctivými zvyklostmi - jak na ně ostatně u velkých citací (ovšem v kontextu samotné dovolenosti velké citace) upozorňují Telec/Tůma,[194] měl by dle mého názoru za tuto vadu v konečném důsledku odpovídat ten, kdo citaci ve svém díle prvotně neuvedl.[195] Telec/Tůma současně upozorňují i na nutnost při výkonu práva velké citace “jednat v souladu s dobrými mravy”.[196]

Ohledně plagiátů pak Telec/Tůma upozorňují: “Pokud jde o pojem plagiátu, zákon jej nijak nedefinuje, a je proto nutno jej dovodit z celého kontextu autorského zákona. Podle nauky (Knap, 1974) není v tomto smyslu autorskoprávně významná jakákoliv shoda dvou děl, nýbrž shoda v prvcích, které charakterizují konkrétní individuální autorskoprávní ztvárnění (shoda v tzv. silných či individuálních prvcích díla). Možná shodnost méně významného rázu, byť častá, ke vzniku plagiátu ještě obvykle nestačí, pokud chybí shoda v prvcích zásadních (srov. rovněž Tuláček, 2004). Vzhledem k pojetí autorskoprávní odpovědnosti jako právní odpovědnosti objektivní i nevědomé převzetí cizích prvků může vést ke vzniku plagiátu, pokud zde existuje příčinná souvislost mezi jednáním osoby a zásahem do autorského práva či jeho ohrožením.”[197] V případě plagiátu by byla odpovědnost za vady takto (nakladateli autorem díla-plagiátu) dodaného díla (plagiátu) zpravidla zřejmá.

6.2. Dílčí závěr

Ohledně vad nehmotných věcí lze uzavřít, že odpovědnost za vady nastává u děl dodaných na objednávku tehdy, pokud rezultuje ve vadné plnění v souvislosti s relativním majetkovým právem (vadné plnění – v zásadě v rozporu s uzavřenou smlouvou).

Občanský zákoník však otázku odpovědnosti rozšiřuje i nad rámec dodávek s hmotným výsledkem – nejvýrazněji projeveno u nově normované odpovědnosti za škodu způsobenou radou či poskytnutými informacemi (odborníkem, profesionálem nebo rovněž osobou za něj se vydávající). V širším kontextu je tak překročena dříve stanovená hranice odpovědnosti za vady – meze mezi dřívější úpravou[198] smlouvy o dílo a smlouvy mandátní (resp. příkazní). Odpovědnost za škodu způsobenou radou či informacemi může rezultovat v újmu, ačkoliv plnění bylo u příkazní smlouvy následně provedeno v souladu se smlouvou (uskutečněným právním jednáním).

6.3. Práva z vad věcí prodaných/koupených v obchodě

V případě, že je prodávajícím podnikatel a kupující jím buď není, nebo se kupní smlouva na straně kupujícího netýká jeho podnikatelské činnosti, na obsah právního vztahu se použití i ustanovení § 2158 – 2174 NOZ (zvláštní ustanovení pro prodej zboží „v obchodě“).

Jakosti při převzetí (věci prodávané v obchodě) se věnuje předně ustanovení § 2158 NOZ, které předně normuje, že prodaná/koupená věc nemá při převzetí vady. Následuje demonstrativní výčet požadavků na zboží, podle něhož prodávající odpovídá kupujícímu, že:

a) má věc vlastnosti, které si strany ujednaly, a chybí-li ujednání, takové vlastnosti, které prodávající nebo výrobce popsal nebo které kupující očekával s ohledem na povahu zboží a na základě reklamy jimi prováděné,

b) se věc hodí k účelu, který pro její použití prodávající uvádí nebo ke kterému se věc tohoto druhu obvykle používá,

c) věc odpovídá jakostí nebo provedením smluvenému vzorku nebo předloze, byla-li jakost nebo provedení určeno podle smluveného vzorku nebo předlohy,

d) je věc v odpovídajícím množství, míře nebo hmotnosti a

e) věc vyhovuje požadavkům právních předpisů.

Ohledně času zjištění vady je klíčové ustanovení § 2161 odst. 2, které normuje základní dobu 6 měsíců. Pokud vyjde vada najevo v této době, má se za to, že ji zboží mělo při převzetí. Odpovědnost za vady spotřebního zboží má však prodávající po dobu 24 měsíců od převzetí (§ 2165 NOZ), ledaže by se jednalo o zboží zužitkovatelné či s kratší trvanlivostí.

Prodávající může poskytnout i záruční dobu delší. Naopak jsou zakázána ujednání omezující práva kupujícího, ať již kratší délku záruční doby (§ 2168 NOZ) nebo jiná omezení možnosti uplatnění či zánik práv, ujednaná před samotným zjištěním vady (§ 2174 NOZ). Občanský zákoník rovněž normuje výluky z práva (např. poškození věci kupujícím, koupě věci ve slevě se známou vadou atd.), rovněž tak Občanský zákoník normuje okruh nároků, které může kupující uplatnit.

Nehmotné věci jsou dle ustanovení § 496 NOZ práva, jejichž povaha to připouští, a jiné věci bez hmotné podstaty. Koukal však upozorňuje v souvislosti s tímto rozdělením na zvláštní povahu nehmotných věcí. „Vlastnické právo v subjektivním smyslu (§ 1012) se, jak již bylo uvedeno, tradičně vztahuje pouze k věcem hmotným“.[199] Ve vztahu k rozebíranému tématu možných vad nehmotných věcí a nároku z nich plynoucí kupujícímu (zákazníku) je nutno opětovně upozornit i na tu skutečnost, že v závislosti na koupi hmotného nosiče je uzavírána licenční smlouva – ta je ovšem uzavírána s poskytovatelem licence, kterým v naprosté většině případů je osoby odlišná od prodávajícího. Z toho plynou hned dva argumenty proti odpovědnosti prodávajícího hmotného nosiče za vadu obsahu prodaného nosiče – odlišný charakter (licenční smlouva) a odlišné osoby (resp. odlišná osoba zavázaná).

Přesto lze na základě interpretace ustanovení § 2158 NOZ nalézt možné (odvážné) řešení. Prodávající hmotného nosiče mimo jiné odpovídá za to, že věc vyhovuje požadavkům právních předpisů. Občanský zákoník zde jejich okruh nijak nelimituje, půjde tedy mezi ně zahrnout i zákon (veřejnoprávní) č. 40/1995 Sb., o regulaci reklamy (dále jen „ZRR“), který skrytou reklamu absolutně zakazuje. Ustanovení § 2 odst.1 písm. d) ZRR pak za ni považuje reklamu, u níž je obtížné rozlišit, že se jedná o reklamu, zejména proto, že není jako reklama označena.

Reklamou se podle ustanovení 1 odst. 2 ZRR „rozumí oznámení, předvedení či jiná prezentace šířené zejména komunikačními médii, mající za cíl podporu podnikatelské činnosti, zejména podporu spotřeby nebo prodeje zboží, výstavby, pronájmu nebo prodeje nemovitostí, prodeje nebo využití práv nebo závazků, podporu poskytování služeb, propagaci ochranné známky, pokud není dále stanoveno jinak.“ Za komunikační média, prostřednictvím kterých je reklama zejména šířena, se pak mimo jiné považují i „nosiče audiovizuálních děl“ (srov. § 1 odst.3 ZRR).

Skutečnost, že i prováděná reklama (bez ohledu na to, zda-li producentem uvádějícím nehmotné dílo na trh nebo prodávajícím hmotného nosiče) má svůj význam, je vyjádřena v ochraně legitimních očekávání kupujícího ohledně vlastností koupené věci (hmotné) – vlastnosti věci kupujícím očekávané, ledaže by mezi prodávajícím a kupujícím byly vlastnosti věci ujednány, nebo - při absenci ujednání stran, - popsány prodávajícím či výrobcem.

Ve vztahu ke koupi hmotného nosiče konkrétního díla – Čtyřlístek ve službách krále, - jsou tak klíčové informace, které výrobce (producent) uvedl na obalu. Stejnou váhu mají ovšem i informace výrobcem neuvedené, protože kupující (spotřebitel) mohl legitimně očekávat, že věc (nehmotná) nebude mít vlastnosti neuvedené.

Dle mého názoru se při koupi hmotného nosiče neuplatní ani výjimka z pojmu skryté reklamy – umístění produktu ve zvukově obrazovém záznamu se za ni nepovažuje, pokud splňuje podmínky stanovené jiným právním předpisem (tzn. ZRTV, ZAVMSV) – k tomu srov. § 2 odst.7 ZRR.

6.4. Dílčí závěr

Odpovědnost prodávajícího hmotného nosiče za vady při prodeji zboží v obchodě lze interpretovat v širším pojetí i tak, že odpovídá za nezávadnost obsahu, který je obsažen na hmotném nosiči.

Klíčové podmínky přitom může stanovit nejen předpis soukromoprávní, ale rovněž široká plejáda předpisů veřejnoprávních – zejména z oblasti správního práva či práva trestního. Nakládání s regulovanými věcmi či věcmi zakázanými je obecně limitováno, přitom tato omezení jsou v zásadě v demokratické společnosti nezbytná k ochraně práva (chráněného zájmu).

Zákon o regulaci reklamy, rovněž tak Trestní zákon, regulují veřejnoprávně nakládání a nehmotnými věcmi, které mají povahu autorských děl. Závadný obsah může být dokonce důvodem k trestnímu postihu, dojde-li jeho šířením k naplnění skutkové podstaty trestného činu (k tomu viz. shora o postihu za šíření knihy, jejím obsahem je navádění k národnostní či rasové nesnášenlivosti či násilí proti skupině obyvatel či jednotlivci).

Soukromé právo zohledňuje tato hlediska, když ohledně vlastností věci má zákazník (kupující) při prodeji zboží v obchodě (koupě od podnikatele) právo na věc bezvadnou – zde rozuměj bez závadného obsahu. Oporou pro tento závěr je ustanovení § 2158 NOZ – věc má mít vlastnosti očekávané, nejsou-li dohodnuté jiné mezi stranami nebo nejsou-li výslovně uvedeny jiné. Prodávaná věc má vyhovovat požadavkům právní předpisů. Veřejnoprávně závadný obsah, tedy obsah odporující požadavku veřejnoprávního předpisu, vede k závěru, že prodaná věc má vadu. I když jde ohledně koupě pouze o koupi hmotného nosiče (s jehož koupí je spojena i nevýhradní licenční smlouva na konzumaci obsahu na dobu neurčitou – zpravidla k osobnímu užití nevýdělečnému – tzv. „domácí užití“) , přesto závadný obsah může vést k některému z nároků kupujícího (včetně práva na odstoupení od smlouvy – v zásadě z důvodu neodstranitelné vady).

7. Závěr – řešení a návrhy de lege ferenda

Po rekodifikaci soukromého práva rozhodně má smysl zabývat se i vadami nehmotných věcí, zejména pak v souvislosti s relativními majetkovými právy. Zejména autoři a producenti by měli vést tyto otázky v patrnosti a při realizaci autorské či soutěžní svobody je vzít v úvahu. V opačném případě by to mohlo rezultovat v závadný obsah.

Závadný obsah pak může vést ke vzniku práva z vady hmotného nosiče nehmotné věci, jak je uvedeno a argumentováno shora. Pro právní jistotu veřejnosti bych však doporučil neponechat řešení náhodě (ve smyslu judikatorního potvrzení shora uvedených závěrů), ale naopak ochranu kupujícího zajistit i drobnou, avšak výslovnou veřejnoprávní úpravou povinnosti uložené prodávajícím hmotných nosičů, která by měla spočívat ve výslovném a snadno rozpoznatelném upozornění na byť i jednotlivý výskyt reklamy v nehmotném díle, které je na nosiči zachyceno. Vyrovnala by se tím stav, kdy jedno a totéž autorské dílo (rozmnoženina filmu) je šířeno v televizním vysílání, ve službách na vyžádání a nebo prodejem či pronajímáním hmotných nosičů, přitom ovšem pro tato šíření platí různá pravidla ve vztahu k upozornění na regulovaný obsah.

Stávající stav – tj. právo zákazníka na reklamaci vady koupené věci (hmotného nosiče) z důvodu závadného obsahu (reklamní charakter části díla – rozmnoženiny, - z důvodu obsahu umístění výrobku/produktu) při uplatnění nároku zákazníka soudní cestou je závislé na posouzení, zda-li jde či nejde o porušení zákazu skryté reklamy. Je tedy v zásadě de facto podmíněné otázkou, jestli část děje má charakter skryté reklamy. Ačkoliv toto posouzení je otázkou právní, je založeno na charakteru působení děje. Tato otázka dopadu na zákazníka (či v rámci jeho rodiny jiného oprávněného „konzumenta obsahu“) je však otázkou odbornou a tedy v zásadě znaleckou. Navrhované řešení by možnou právní nejistotu odstranilo.

Michal Černý Ph.D. Odborný asistent Právnické fakulty Univerzity Palackého v Olomouci. Kontakt na autora: michal.cerny@upol.cz

Literatura a ostatní zdroje

Knihy a literární zdroje (včetně zdrojů elektronicky dostupných)

1. Čapek, J.: Povídání o pejskovi a kočičce jak spolu hospodařili a ještě o všelijakých jiných věcech. E-kniha (formát mobi) Apostrof, 2011. ISBN 978-80-904887-3-1

2. Černý, M.: Tradiční názvy a označení zeměpisných údajů. In PDV/IPL-UPOL-OPDNY2012(MONSE). Editor Michal Černý. Olomouc : Iuridicum Olomoucense, 2013. E-kniha (formát MOBI). ISBN 978-80-87382-49-3. Dostupná on-line na adrese: www.michalcerny.net/iuridicum.html

3.  Lavický, P. a kol.: Občanský zákoník I. Obecná část (§1-654). Komentář. 1.vydání. Praha : C.H.Beck, 2014. ISBN 978-80-7400-529-9. S.1759

4.  Macek, J.: Rozhodnutí ve věcech obchodní firmy a nekalé soutěže (2000-2010) II. díl, 1.vydání. Praha : C.H.Beck, 2011. ISBN 978-80-7400-410-0.

5.  Ondrejová, D.:  Nekalá soutěž v novém Občanském zákoníku. Praha : C.H.Beck, 2014. ISBN 978-80-7400-522-0.

6.  Telec, I. - Tůma, P.: Autorský zákon. Komentář. 1.vydání. Praha : C.H.Beck, 2007. ISBN 978-80-7179-608-4.

Rozhodnutí soudů

1.  nález Ústavního soudu sp.zn. I.ÚS 1883/12

2.  rozhodnutí Nejvyššího soudu sp.zn. 29 Odo 729/2006

3. rozhodnutí Nejvyššího soudu (Rc) 29 Cdo 5485/2007

4. rozhodnutí Nejvyššího soudu sp.zn. 23 Cdo 2097/2011

5. rozhodnutí Nejvyššího soudu (Rt) 5 Tdo 337/2002

6. rozhodnutí Vrchního soudu v Praze (Rc) 7 Cmo 209/2005

7.  rozhodnutí Vrchního soudu v Praze  sp.zn. 3 Cmo 162/2010

8.  rozhodnutí Krajského soudu v Českých Budějovicích sp.zn. 22 Co 2623/2011

Filmy

4. Hofman, E.: O pejskovi a kočičce jak psali psaní. 1950. © 1994 Země pohádek a.s. (DVD nosič).

5. Hofman, E.: Jak pejsek s kočičkou dělali dort. 1950. © 1994 Země pohádek a.s. (DVD nosič).

6. Žabka, Martin (námět a scénář: Josef Lamka a Hana Lamková): Čtyřlístek ve službách krále. (C) 2013 Bio Illusion CinemArt. Distribuce: CinemArt. (DVD nosič).

SOUDNÍ PŘÍSLUŠNOST A ROZHODNÉ PRÁVO VE SPORECH Z PRŮMYSLOVÝCH PRÁV S MEZINÁRODNÍM PRVKEM. SROVNÁNÍ EU A JAPONSKO.

JUDR. MGR. PETR KOŠÍK[200]

Abstrakt: Japonský přístup k problematice soudní příslušnosti a také k problematice rozhodného práva je úplně odlišný od přístupu Evropského. Přestože přihlašovatelé z ČR v Japonsku registrovali v roce 2011 pouze dva patenty, v roce 2012 jich bylo již 11. Uvedená skutečnost je samozřejmě nesrovnatelná s 5.453 patenty registrovanými v roce 2011 v Japonsku Německými přihlašovateli a v roce 2013 6,763 patenty.

Klíčová slova: soudní příslušnost, průmyslová práva, Evropská unie, Japonsko

Abstract: Japan's approach to the issue of jurisdiction and applicable law is completely different from the European approach. Although applicants from the Czech Republic, Japan registered only two patents in 2011, there were 11 in 2012. The fact is, of course, incomparable with 5453 patents registered in 2011 in Japan by German applicant in 2013 and 6763 patents.

Keywords: jurisdiction, industrial property rights, The European Union, Japan

ÚVOD

Pojem průmyslového vlastnictví lze vyvodit z ust. čl. 1 odst. 2 Pařížské úmluvy na ochranu průmyslového vlastnictví ve znění revize ze Stockholmu, 1967 (dále jen „Pařížská úmluva“). Podle uvedeného ustanovení Pařížské úmluvy lze pod pojem Průmyslového vlastnictví subsumovat:

•  Patenty na vynálezy

•  Užitné vzory

•  Průmyslové vzory, nebo modely

•  Tovární nebo obchodní známky

•  Známky služeb

•  Obchodní jméno a údaje o provenienci zboží nebo označení původu

•  Potlačování nekalé soutěže

Průmyslová práva, stejně jako mezinárodní právo soukromé jsou regulována podle principu teritoriality[201] každým jednotlivým státem samostatně. Jedná se tedy o vztahy (v případě průmyslových práv často s mezinárodním prvkem), které si každý stát upravuje sám. Jediná omezení v těchto vztazích jsou omezení daná mezinárodními smlouvami, kterými je ten který stát vázán. Na poli průmyslových práv jde však o celou řadu mezinárodních smluv jak již regionálního[202], či globálního charakteru[203]. Právní ochrana průmyslových práv je poskytována jednotlivými státy, i když většinou podle obdobných mezinárodních standardů.

Mezinárodní prvek představuje vztah k zahraničí. Průmyslová práva s mezinárodním prvkem představují velice výraznou část průmyslových práv, když vlastníky nebo uživateli těchto práv jsou velice často společnosti chránící si své duševní vlastnictví na zahraničních trzích. V současnosti se vzhledem k jednotnému evropskému trhu a dynamicky se rozvíjející oblasti práv duševního vlastnictví na dálném východě (Japonsko, Čína, Jižní Korea), Indii a v Brazílii jsou vztahy s mezinárodním prvkem v oblasti průmyslových práv čím dál častější. S průmyslovými právy s mezinárodním (cizím) prvkem souvisí rozhodné právo. Toto představuje soubor kolizních norem určujících, jakým způsobem se bude určovat výběr toho kterého národního právního řádu.

Tento příspěvek se věnuje sporům z průmyslových práv s mezinárodním prvkem. Spory z průmyslových práv se v první řadě dotýkají dvou základních oblastí. První oblastí je problematika platnosti průmyslových práv. Druhou oblastí je oblast porušení průmyslových práv.

Soudní příslušnost v oblasti sporů z průmyslových práv

Christian Heinse, v souladu s CLIPS[204] principy[205] rozděluje soudní příslušnost shodně s Nařízením Brusel I.[206] soudní příslušnost na Obecnou příslušnost (General jurisdiction), Výlučnou příslušnost (Exclusive jurisdiction) a Zvláštní příslušnost (Special jurisdiction) [207]. ALI Principles soudní příslušnost v případě mezinárodních sporů upravuje v ust. § 207. V tomto ustanovení soudní příslušnost není expesis verbis rozdělena na obecnou, výlučnou a zvláštní, z textu tohoto ustanovení však toto rozdělení dovodit lze. Pokud jde o Japonsko, také v jeho případě existují principy upravující soudní příslušnost, volbu práva, zajištění a výkon zahraničních rozsudků o oblasti Duševního vlastnictví[208]. Japan Transparency proposal příslušnost do podskupin nedělí. Uvedená doporučení byly vydány na území jednotlivých států či na území Evropské unie, jako akademická doporučení. Část z těchto doporučení byla převzata do legislativy. Pokud jde o soukromoprávní vztahy s cizím prvkem mezi těmito jednotlivými zeměmi, je dobré se uvedenými doporučeními (CLIPS, ALI Principles, Japan Transparency Proposal) řídit.

Soudní příslušnost v oblasti sporů z průmyslových práv je v rámci Evropské unie (Evropského mezinárodního práva soukromého) je upravena v Nařízení Brusel I. Jednotlivé státy si pak také soudní příslušnost upravují ve svých vnitrostátních právních normách. Uvedená otázka soudní příslušnosti je řešena buď procesními normami upravujícími soudní řízení (ekvivalenty našeho občanského soudního řádu[209]) nebo zákony řešící kolizní problematiku (ekvivalenty našeho zákona o mezinárodním právu soukromém[210]). Český ZMPS pak v jeho § 80 výslovně upravuje použití tohoto zákona pro oblast práv duševního vlastnictví. Podle tohoto ustanovení se práva duševního vlastnictví řídí právním řádem státu, který tato práva přiznává a poskytuje jim ochranu. Švýcarský zákon o mezinárodním právu soukromém[211] (pro ilustraci, protože Švýcarsko není zemí EU) upravuje kolizní problematiku Nehmotného majetkového práva v čl. 109 – 111. V tomto zákoně je pozornost věnována zvlášť problematice příslušnosti, zvlášť rozhodnému právu a zvlášť zahraničním rozhodnutím. Taktéž Rakouský zákon o mezinárodním právu soukromém[212] má v § 34 samostatné ustanovení týkající se práv k nehmotným statkům[213]. Toto ustanovení je ve srovnání se Švýcarským ZMPS velice stručné, avšak odlišné od České právní úpravy. Český přístup je přístupem dle zásady lex protextionis. Rakouský přístup je naproti ve své podstatě přístupem lex loci damni / lex loci delicti. Uvedené ZMPS právo duševního vlastnictví ve vztahu k mezinárodnímu prvku výslovně upravují. Naproti tomu Německé ZMPS nazvané jako Uvozovací zákon k Občanskému zákoníku[214] právo duševního vlastnictví resp. práva k nehmotným statkům výslovně neupravuje. Stejně tak ZMPS Velké Británie[215] právo duševního vlastnictví výslovně neupravuje. A pokud jde o Francii, tam je kolizní problematika upravena přímo občanským zákoníkem[216].

Japonský legislativní přístup upravuje průmyslová práva s mezinárodním prvkem v Zákoně o civilním procesu (Minji Soshō Hō)[217] a Zákoně, který by se dal nazvat mezinárodním právem soukromým (Hōno Tekiyō ni Kansuru Tsūsoku Hō)[218]. Japonské ZMPS neobsahuje žádná zvláštní ustanovení týkající se práva duševního vlastnictví, jak je tomu např. v ČR nebo v Rakousku. Na druhou stranu Japonský zákon o civilním procesu má zvláštní ustanovení o soudní příslušnosti ve věcech práv z duševního vlastnictví. Uvedený zákon samostatně upravuje patentové spory a průmyslové vzory. Pokud jde o země Evropské Unie, zde je také zvláštním způsobem upravena soudní příslušnost ve věcech vymáhání práv duševního vlastnictví. Tato úprava je provedena Směrnicí Evropského parlamentu a rady 2004/48/ES ze dne ze dne 29. dubna 2004 o dodržování práv duševního vlastnictví. Na základě této směrnice je příslušnost soudů ve věcech sporů z průmyslových práv upravena zákonem č. 221/2006 Sb., o vymáhání práv z průmyslového vlastnictví a o změně zákonů na ochranu průmyslového vlastnictví (zákon o vymáhání práv z průmyslového vlastnictví).

Problematika platnosti průmyslových práv

Práva duševního vlastnictví se rozdělují na práva, u kterých je zapotřebí registrace a na ty u kterých registrace není nutná. Typicky pokud jde o autorská práva, u těchto v současnosti (ve většině zemí světa) registrace nezbytná není. Registrace autorského práva byla vyžadována do roku 1989 např. v USA. V současnosti registrace autorského práva v USA obecně nutností není, ale pro čerpání některých výhod je vyžadována. V ČR registrace autorského práva nejen není vyžadována, ale autorské právo vzniká přímo „ze zákona“. Autorské právo se vztahuje jak na dílo dokončené, tak na jeho jednotlivé vývojové fáze a části, včetně názvu a jmen postav[219]. Příkladem takového jména postavy může být populární James Bond nebo Star Wars. James Bond je případ, který je chráněn prostřednictvím autorského práva (právě jako literární postava), ale jeho ztvárnění, jméno a logo 007 je pak také chráněno celou řadou ochranných známek[220]. V případě filmového díla Star Wars je situace analogická[221]. Práva, u kterých je registrace nezbytností k jejich vzniku, jsou především práva průmyslová. Ani u průmyslových práv však uvedená skutečnost neplatí bezezbytku. Průmyslovými právy dle čl. 1 odst. 2 Pařížské úmluvy jak je uvedeno výše, jsou Patenty na vynálezy; Užitné vzory; Průmyslové vzory, nebo modely; Tovární nebo obchodní známky; Známky služeb; Obchodní jméno a údaje o provenienci zboží nebo označení původu; Potlačování nekalé soutěže. K průmyslovým právům se také za jistých okolností může vázat například výrobní (obchodní) tajemství. Příkladem je receptura Coca-Coly, nebo Karlovarské Becherovky a dalších produktů. Zde je z hlediska strategie pro používání práv duševního vlastnictví velice důležité diferencovat, jaký produkt je vhodné patentovat a u jakého produktu se vyplatí mít méně silnou ochranu ve formě výrobního tajemství. Patent je obvykle ve většině zemí světa udělován na dobu 20ti let. Příkladem zemí, kde patent je udělen na jinou dobu než je 20 let může být: Angola, kde se patentová ochrana poskytuje na dobu 15ti let; Ethiopie, 15let; Leshoto, 15let; Libye 15let, deset let u látkové ochrany; Malawi, 16let; Namíbie 14let; [222] Jordánsko, 16let; Severní Korea 15let; Saúdská Arábie 15let;[223] Chile, 15let; Kuba 10let; Paraguay 10let[224]. Po uplynutí uvedené lhůty je každý obeznámen se složením výrobku a výrobním postupem a není porušením práva uvedený postup použít. U většiny průmyslových práv je k jejich platnosti vyžadována registrace u příslušného orgánu. Stát, respektive orgán toho kterého příslušného státu, který příslušné právo registruje (např. patent), pak také poskytuje vlastníkovi příslušné registrace ochranu, před nežádoucím zásahem do jeho práv. Uvedené se v praxi nazývá REGISTRAČNÍM PRINCIPEM. Problematiku registračního principu (a s tímto registračním principem spojenou teritorialitou) můžeme v oblasti práv duševního vlastnictví demonstrovat podle práva Velké Británie a USA na případu Lucasfim v. Ainsworth[225]. Tento zajímavý případ se týkal sporu o helmy a jejich prodej z filmu Star Wars - Epizoda 4. S registračním principem spojená problematika teritoriality ve vztahu k soudní příslušnosti je v Evropské Unii řešena ve dvou známých rozhodnutích Evropského soudního dvora. Jedná se o rozhodnutí C-81/87[226] (případ Daily Mail) a rozhodnutí C-366/10[227] (případ IATA). Případ Daily Mail řeší problematiku soudní příslušnosti ve vtahu k sídlu firmy (případ má souvztažnost s daňovým domicilem) a případ IATA je o výlučné soudní příslušnosti ve vztahu ke vzdušnému prostoru. Žádné z uvedených rozhodnutí Evropského soudního dvora (dále jen „ECJ“) se přímo nedotýká práva duševního vlastnictví a teda ani průmyslových práv, jako podmnožiny práv duševního vlastnictví. Uvedené případy však obsahují obecná pravidla determinující výlučnou soudní příslušnost[228].

Soudní příslušnost v oblasti sporů o zápis nebo platnost jednotlivých průmyslových práv

Právní úprava Evropské Unie pro oblast sporů o platnost průmyslových práv

Výlučná příslušnost soudů v řízení týkajícím se zápisu nebo platnosti patentů, ochranných známek a průmyslových vzorů nebo jiných podobných práv, která vyžadují udělení nebo zápis je dána ustanovením čl. 24 odst. 4 nařízení Brusel I.[229] ve spojení s čl. 79 odst. 1 nařízení Rady (EC) č. 6/2002 z 12. prosince 2001 o (průmyslových) vzorech společenství[230]. Řízení týkající se komunitární ochranné známky je upraveno nařízením Rady (ES) č. 207/2009 ze dne 26. února 2009 o ochranné známce Společenství odlišným způsobem. Obdobným způsobem jako Brusel I. upravuje soudní příslušnost také mezinárodní smlouva, která má značný dopad na země EU, ale také na další země. Jedná se o otevřenou mezinárodní smlouvu regionálního charakteru a to o Úmluvu o udělování Evropských patentů (Evropská Patentová Úmluva) z 5. října 1973 revidovaná aktem revidujícím článek 63 EPÚ ze 17. prosince 1991 a Revizním aktem EPÚ z 29. listopadu 2000[231]. Čl. 74 této mezinárodní úmluvy jednoznačně stanoví pro řízení týkající se patentové přihlášky právo státu registrace[232].

Pokud jde o soudní rozhodnutí ve vztahu k průmyslovým právům ve vztahu k výlučné soudní příslušnosti v Evropské Unii je uvedená problematika řešena v rozhodnutích ECJ C-4/03 GAT v. LUK[233] a ECJ C-539/03 Roche v. Primus[234]. Ve věci GAT v. LUK bylo rozhodováno o předběžné otázce položené Oberlandesgericht Düsseldorf (Německo) 5. prosince 2002. Jednalo se se o výklad čl. 16 bodu 4 Bruselské úmluvy ze dne 27. září 1968[235]. Posuzovaná věc byla sporem dvou společností registrovaných v SRN podnikajících v automobilovém průmyslu o porušování patentu registrovaného ve Francii. Žalobce společnost GAT podala u Landgericht Düsseldolrf žalobu na prohlášení neporušení patentu a zároveň tvrdila, že patenty žalované LUK (registrované ve Francii) jsou neplatné. Landgericht Düsseldorf se ve věci cítil oprávněn rozhodnout. Po žalobcově odvolání směřované k Oberlandgericht Düsseldorf, tento rozhodl věc předložit s předběžnou otázkou k ECJ. Ten rozhodl, že pokud jde o jakékoliv vyjádření existence nebo neexistence patentu je k rozhodnutí příslušný soud státu, který rozhodoval o zápisu, nebo registraci patentu. V posuzovaném případě, tedy nebyla soudní příslušnost německého soudu vůbec dána, a přestože oba účastníci byli společnostmi se sídlem v Německu, měla žaloba být podána u Francouzského soudu. Ve stejném duchu pokračuje nařízení článek 22 odst. 4 nařízení Brusel I. ve znění (EC) 44/2001, a také výše uvedené znění článku 24 odst. 4 nařízení Brusel I. v aktuálním znění ((EU) č. 1215/2012) a z tohoto důvodu je možné použít rozhodnutí GAT v. LUC také dle aktuálního znění nařízení Brusel I. Výlučná příslušnost soudu ve sporech týkající se sporů o zápis nebo platnost patentu, je podle uvedeného rozhodnutí dána bez ohledu na skutečnost, zda je otázka uplatněna prostřednictvím žaloby nebo námitky. Důvodem je skutečnost, že účinky spojené s takovým rozhodnutím jsou totiž stanoveny vnitrostátním právem. V některých smluvních státech má přitom rozhodnutí o zrušení patentu účinky erga omnes. Za účelem vyloučení nebezpečí rozporných rozhodnutí by tedy bylo nezbytné omezit příslušnost soudů jiného státu než státu, ve kterém byl patent vydán, k rozhodování o platnosti cizího patentu na základě incidenční námitky pouze na případy, ve kterých by vnitrostátní právo spojovalo s vydávaným rozhodnutím účinky omezující se pouze na účastníky řízení[236]. Druhým rozhodnutím je zmíněný případ ECJ C-539/03 Roche v. Primus. Uvedený případ je komplikovaný vztahem k litispendenci dle článku 22 Bruselské úmluvy, když porušovatelé patentu sídlili v různých zemích. Majitelé patentu Frederic Primus a Milton Goldenberg mají bydliště v USA a jsou majiteli evropského patentu EPO131627[237], sada pro imunologické dávkování. Patent byl udělen pro jednotlivé konkrétní země a takový patent ve smyslu ust. čl. 2 odst. 2[238] a čl. 64 odst. 1[239] EPÚ podléhá stejnému režimu jako národní patent udělený v tom konkrétním státě. Podle ust. čl. 64 odst. 3[240] EPÚ je porušení evropského patentu projednáno podle národního práva. Žaloba byla podána k Rechtbank te s'-Gravenhage, tedy k Holandskému soudu. Na straně žalované byla společnost Roche Nederland BV usazenou v Nizozemsku, jakož i osm dalších společností skupiny Roche usazených ve Spojených státech amerických, v Belgii, v Německu, ve Francii, ve Spojeném království, ve Švýcarsku, v Rakousku a ve Švédsku (dále jen „Roche a další")[241]. Skutečnost, že na straně žalované bylo vícero účastníků, souvisí s čl. 6 odst. 1[242] Bruselské úmluvy. ECJ se v rámci položené předběžné otázky také zabýval touto skutečností. Nizozemský soud prvního stupně, přes zpochybnění jeho příslušnosti ze strany skupiny Roche neusazené v Nizozemí ve věci rozhodl tak, že žalobu zamítl. Holandský odvolací soud Gerechtshof te s'-Gravenhage rozsudek prvního stupně změnil tak, že žalovaným zakázal porušovat práva spojená s dotčeným patentem ve všech zemích uvedených v dotčeném patentu.[243] Až Hoge Raad, ke kterému byl podán kasační opravný prostředek, věc předložil Evropskému soudnímu dvoru s předběžnou otázkou související právě s výše uvedeným čl. 6 odst. 1 Bruselské úmluvy. ECJ předběžnou otázku vyložil tak, že článek 6 bod 1 Bruselské úmluvy musí být vykládán v tom smyslu, že tento článek se v rámci řízení o porušení evropského patentu, ve kterém je obviněno několik společností usazených v různých smluvních státech nepoužije.

CLIP principy se problematikou výlučné příslušnosti zabývají v ust. čl. 2:401[244]. Skutečnost, že o platnosti registrovaného práva má rozhodnout soud země, ve které je toto právo registrováno vychází z historického vývoje instrumentů mezinárodního práva pokrývajícího oblast práva duševního vlastnictví[245]. Také uvedené ustanovení potvrzuje v Evropě obvyklou praxi, že o platnosti a registraci se rozhoduje v zemi, kde uvedené právo je registrováno. Vyhází především z principu teritoriality a nezávislosti jednotlivých států. Také s uvedenou skutečností souvisí otázka veřejného pořádku. Na druhou stravu například ve sporu týkajícího se porušení patentu, je možné, aby soud zhodnotil otázku platnosti (nebo existence či neexistence patentového práva). V takovém případě však takové rozhodnutí nebude mít jiný dopad, než na vztahy mezi účastníky sporu. Pokud soud cizí země dojde k závěru, že dané registrované právo není platným, bude takový dokument pro použití před soudem cizí země problematicky použitelný. Soud jiné země s jistou mírou pravděpodobnosti použije (nebo může použít) pouze jako určité vodítko ke svému nezávislému rozhodnutí.

Dojde-li tedy k řešení otázky zápisu nebo platnosti průmyslového práva je vždy daná příslušnost soudu státu, ve kterém je příslušné právo registrováno a to bez ohledu na bydliště nebo sídlo (domicil) účastníků. Patent na vynález (případně jiné průmyslové právo) je obecně uděleno státním orgánem ve správním řízení. Jedná se tedy o vrchnostenský akt konkrétního státu. Bylo by tedy přímo v rozporu s veřejným pořádkem[246], pokud by kterýkoliv jiný stát rozhodoval o platnosti správního rozhodnutí jiného státu. Jednalo by se o akt porušující suverenitu toho kterého státu.

Japonská právní úprava oblasti sporů o platnost průmyslových práv

Jak bylo uvedeno výše Japonsko, upravuje průmyslová práva s mezinárodním prvkem v Zákoně o civilním procesu (Minji Soshō Hō) a Zákoně, který by se dal nazvat mezinárodním právem soukromým (Hōno Tekiyō ni Kansuru Tsūsoku Hō). Hōno Tekiyō ni Kansuru Tsūsoku Hō ani Minji Soshō Hō neobsahují ustanovení upravující kolizní problematiku průmyslových práv[247]. Z tohoto důvodu je nezbytné hledat řešení takových vztahů v Japonských doporučeních. Jedná se o Transparency Proposal on Jurisdiction, Choice of Law, Recognition and Enforcement of Foreign Judgments in Intellectual Property z Října 2009. Problematika sporů o existenci, registraci, platnost nebo vlastnictví práva duševního vlastnictví je v Japan Transparency Proposial upravena v ust. čl. 103[248]. V oblasti průmyslových práv s mezinárodním prvkem jsou v Japonsku dva precedenty. Prvním z nich je případ Card reader, který se zabývá především otázkou soudního řízení při porušení patentem chráněného práva, kde se použitelné právo týkalo relevantního patentového práva ve sporu. Druhým případem je Hitachi Employee Invention case, týkajícího se soudního řízení ve vztahu k zaměstnaneckému vynálezu a problematiky použitelného práva[249]. Případem Card reader se budeme zabývat později.

Japonské právo tedy kolizní problematiku týkající se průmyslových práv (ať již platnosti nebo porušení průmyslových práv) přímo neupravuje. Japan Proposial nejsou zákonem, ale pouze doporučením z uvedených případů. Oficiální Japonský přístup ke kolizní problematice, jak můžeme zjistit z výše uvedených precedentů (přestože Japonské právo svým charakterem spíše odpovídá kontinentálnímu právu než anglo-americkému právu) odpovídá textu Japan Proposial.

Závěrem pokud jde o problematiku existence a platnosti průmyslových práv lze říci, že práva udělená na základě registračního principu jsou práva, která jsou udělována jednotlivými státy na základě principu teritoriality. Je právem každého nezávislého státu (s omezeními danými mezinárodními smlouvami) regulovat průmyslová práva svými vlastními zákony. Tato (registrovaná) práva jsou udělována podle národních právních předpisů, národními správními autoritami (úřady založenými na správním právu). Pro nezávislý stát bude velice obtížné akceptovat správní rozhodnutí jiného státu (v tomto případě rozhodnutí směřující proti rozhodnutí úřadu spravující průmyslové vlastnictví). Uvedený úřad také (s největší pravděpodobností) nebude akceptovat zahraniční soudní rozhodnutí. Příkladem může být nelogičnost případu, kdy by Český Úřad Průmyslového Vlastnictví akceptoval rozhodnutí Japonského soudu o neplatnosti patentu registrovaného v ČR podle českého práva. Obrácená situace by byla také nelogickou[250]. V tomto ohledu je nutné říci, že v Evropě (respektive některých zemích Evropské Unie) bude po roce 2014 situace poněkud odlišná. Vstoupí zde v platnost tzv. Unitární patent. Nicméně zde bude jednotný Evropský patentový soud rozhodovat o platnosti patentu, ale pro celé území států rozšířené spolupráce. Tedy všech zemí EU vyjma Polska a Španělska. Půjde tedy vlastně o rozhodnutí možná přeshraniční, ale v evropské souvislosti jednotné.

V případech určení existence průmyslových práv není na místě rozebírat problematiku rozhodného práva. Je-li veden spor o určení existence práva a je-li takový spor veden před soudem země, který o existenci takového práva rozhoduje, bude spor s výhradou veřejného pořádku[251] veden podle práva země, který o věci rozhoduje.

Porušení průmyslových práv

Porušení průmyslových práv má většinou mimosluvní závazkový charakter. Zároveň porušení průmyslového práva nemá souvztažnost k výlučné soudní příslušnosti ve smyslu ust. čl. 24 odst. 4 Nařízení Brusel I. a to ani tehdy pokud je platnost průmyslového práva zmíněna v žalobě o jeho porušení. Je proto nezbytné, obrátit pozornost k jiným ustanovením nařízení Brusel I./Luganské úmluvě ve vztahu k obecné soudní příslušnosti. Avšak žádné zvláštní ustanovení týkající se vyloženě porušení průmyslových práv (protiprávního jednání směřujícího k porušení průmyslových práv) neexistuje. Problematika obecné soudní příslušnosti je tedy dovozována ze sporů vedených právě pro porušení průmyslových práv[252]. Pokud mezi stranami není sjednáno rozhodné právo a soudní příslušnost (případně rozhodčí doložka) obecně je obvykle použita soudní příslušnost buď podle sídla žalovaného, nebo právo místa ochrany lex loci protectionis, místa vzniku škody lex loci damni, nebo místa spáchání deliktu lex loci delicty. V případě porušení průmyslových práv lze stanovit soudní příslušnost na základě dohody. Stejně tak je možná na základě dohody, volba práva toho kterého státu.

Pokud jde o volbu práva stejně, obvykle se použije právo podle místa právní ochrany lex loci protectionis[253], místa vzniku škody lex loci damni, nebo místa spáchání deliktu lex loci delicty[254]. Uvedené kolizní určovatele Nařízení Řím II. používá jako univerzální pravidlo. Jako příklady, kdy došlo k porušení průmyslových práv (s mezinárodním prvkem) je možné uvést případy spojené s Doktrýnou o Ekvivalentech. V Evropě to jsou případy Epilady. Tento případ je zajímavý také tím, že evropské státy nedospěly ke stejnému řešení. Rozhodnutí soudů v Německu, Nizozemí, Itálii a Belgii bylo v úplném rozporu se závěry soudů ve Velké Británii, Rakousku a Francii. V Japonsku v oblasti Doktrýny o Ekvivalenech jsou známé případy Spin Ball case[255] a Golf Club Head Case[256]. Obě japonská rozhodnutí však postrádají mezinárodní prvek. Zajímavé a poněkud kontroverzní Japonské rozhodnutí ve vztahu k mezinárodnímu prvku je rozhodnutí Card reader case[257].

[258]

V případě Card reader žalobce společnost Fujimoto, společnost se sídlem v Japonsku vlastnila patent registrovaný v USA. Předmět patentové ochrany však již v Japonsku patentován nebyl. Žalovaná společnost Neuron je také společností se sídlem v Japonsku. Tato společnost vyráběla v Japonsku produkt, který byl exportován do USA, kde porušoval tam registrovaný patent. Žalobce se v žalobě podané v Japonsku (obě společnosti byly registrovány v Japonsku podle japonského práva) domáhal 1) vydání soudního příkazu směřující k zákazu výroby zboží, které porušuje v USA registrovaný patent a zároveň k vyslovení zákazu vývozu tohoto zboží do USA; 2) zničení patent porušujících výrobků; 3) náhrady škody za protiprávní jednání. V této věci se japonský Nejvyšší soud nejprve zabýval otázkou své příslušnosti při řešení otázky prevence. Uvedená prevence spočívala v žalobním návrhu č. 1, kdy měl soud vyslovit zákaz výroby zboží v Japonsku, přičemž toto zboží porušuje v USA registrovaný patent. Soud klasifikoval porušení práva jako problematiku amerického patentového práva. V daném případě neexistovalo žádné zvláštní ustanovení oblast práva duševního vlastnictví v zákoně Hōrei[259]. Soud dospěl k závěru o nutnosti rozhodnout v první řadě otázku, zda jeho rozhodování je v souladu s obecnou zásadou Jori[260]. V souvislosti s uvedenou zásadou Jori byla hodnocena otázka porušení patentu podle práva země, kde je tento patent registrován. Podle § 271 amerického patentového zákona je za porušení patentu odpovědný jak porušovatel sám tak také osoba, která vyvolala protiprávní jednání v zahraničí. Japonský Nejvyšší soud však v dané věci pokračoval a řekl, že extratoriální použití amerického patentového práva by mohlo ohrozit základní japonské hodnoty. V důsledku uvedeného odmítl americké patentové právo použít s výhradou veřejného pořádku (čl. 22 Hōrei ) odmítl aplikovat patentové právo USA. Japonský soud pak podle japonského práva zamítl žádost o náhradu vzniklé újmy, když podle článku 11 Hōrei k žádnému protiprávnímu jednání nedošlo[261].

Rozhodnutí Card reader je v rozporu s ust. čl. 301[262] Japan Transparency Proposial a je na akademické půdě podrobováno celé řadě kritických hlasů. Podle doporučení Japonské akademické obce (a obecně přijímaných Japan Transparency Proposial) je použitelným právem, právo místa, kde dochází k využívání práva duševního vlastnictví. Tedy v posuzované věci to mělo být právo USA. Japonský soud však rozhodl, že použití práva USA je v rozporu s veřejným pořádkem Japonska a existenci patentu hodnotil podle japonského práva. Když příslušnost soudu byla dána. Uvedené rozhodnutí je ve své podstatě logickým nonsensem, když o existenci patentu na území jednoho státu (i když šlo o hodnocení v případě náhrady ušlé újmy) bylo rozhodováno podle práva jiné země, než podle práva země, kde je patent registrován.

Uvedenou situaci závěrem porovnat ve dvou příkladových studiích, jakým způsobem (by zřejmě) byl rozhodován obdobný případ v Evropě. Konkrétně pokud by se jednalo například o dvě společnosti se sídlem v ČR, avšak patent by byl udělen v Japonsku. Druhým příkladem může být Česká společnost s patentem uděleným v Japonsku a porušovatel by byl společností registrovanou v Německu.

Příkladová studie č. 1

Společnost registrovaná v ČR má registrovaný patent v Japonsku (SPOLEČNOST A). Jiná společnost registrovaná v ČR (SPOLEČNOST B) v Japonsku porušuje patent výše uvedené společnosti zbožím vyráběným v ČR (kde patent na tento výrobek registrovaný není). Patentové právo porušováno jednáním, ke kterému dochází v Japonsku, avšak českou společností. Škoda vzniká porušením patentu, je škodou vzniklou v Japonsku, ale oboje společnosti jsou společnosti registrované podle českého práva (jedná se o české společnosti).

Kde bude SPOLEČNOST B, žalována a které právo bude použito?

Řešení

V první řadě, protože se jedná o škodu vzniklou porušením patentem chráněného práva, je nutné zhodnotit, který soud bude ve věci příslušným (včetně určení státu, ve kterém bude řízení probíhat). V posuzované věci nejde o spor o platnost patentu či nikoliv, není zde tedy dána výlučná příslušnost. Není-li tedy soudní příslušnost prorogována smlouvou, není jednoznačné, zda bude věc nutně muset rozhodnout český soud. Je zde „domicil“ obou účastníků, ale zároveň ke škodě došlo na území cizího státu. V posuzované věci je ve smyslu ust. § 6 odst. 1 ZMPS[263] dána příslušnost českých soudů, když žalovaná strana je registrována v ČR[264] a místo vzniku škody[265] je sice v Japonsku, ale Hōno Tekiyō ni Kansuru Tsūsoku Hō k soudní příslušnosti v takovém případě neříká ničeho. Máme tedy danou soudní příslušnost českého soudu a jedná se o spor z průmyslového práva. Je tedy na základě zákona č. 221/2006 Sb., o vymáhání práv z průmyslového vlastnictví a o změně zákonů na ochranu průmyslového vlastnictví (zákon o vymáhání práv z průmyslového vlastnictví) dána příslušnost specializovaného soudu zabývajícím se problematikou průmyslových práv (Městský soud v Praze[266], dále jen „patentový soud“). Vzhledem k tomu, že k újmě došlo v Japonsku, použije patentový soud ust. § 80 ZMPS[267]. Uvedená skutečnost znamená, že hmotné právo by v posuzované věci mělo být použito japonské, neboť patent je chráněn podle japonského práva. Vzhledem ke skutečnosti, že v ČR se objevují případy, kdy je rozhodováno podle zahraničního práva (typicky škoda vzniklá při dopravní nehodě v zahraničí) nemělo by dojít, ke stejnému rozhodnutí, jako k němu došlo v případě Card reader v Japonsku, kdy použití zahraničního práva bylo označeno za skutečnost, která je v rozporu s veřejným pořádkem.

Příkladová studie č. 2

Společnost registrovaná v ČR má registrovaný patent v Japonsku (SPOLEČNOST A). Jiná společnost registrovaná v Německu (SPOLEČNOST B) v Japonsku porušuje patent výše uvedené společnosti zbožím vyráběným v Německu (v ČR ani v Německu patent na tento výrobek registrovaný není). Patentové právo porušováno jednáním, ke kterému dochází v Japonsku, avšak německou společností. Škoda vzniká porušením patentu, je škodou vzniklou v Japonsku, ale oboje společnosti jsou společnosti, jsou společnostmi fungujícími v rámci Evropské Unie.

Kde bude SPOLEČNOST B, žalována a které právo bude použito?

Řešení

Řešení bude obdobné jako v případě studie č. 1. Také v tomto případě se jedná o škodu vzniklou porušením patentem chráněného práva, a je nutné zhodnotit, který soud bude ve věci příslušným (včetně určení státu, ve kterém bude řízení probíhat). Nejde o spor o platnost patentu, takže také v tomto případě zde výlučná příslušnost není dána. Není-li tedy soudní příslušnost prorogována smlouvou, není jednoznačné, zda věc bude rozhodovat český nebo německý soud a pokud ano, tak který z nich? V tomto případě bude (pokud jde o soudní příslušnost) použit čl. 4 odst. 1 Nařízení Brusel I[268]. a čl. 7 odst. 2 Nařízení Brusel I[269]. Místo vzniku škody je sice v Japonsku, ale Hōno Tekiyō ni Kansuru Tsūsoku Hō k soudní příslušnosti v takovém případě neříká ničeho. Vzhledem ke skutečnosti, že místo vzniku škody je v Japonsku a použije-li se nařízení Brusel I. dospějeme k závěru, že příslušný bude německý soud. Žalovaná společnost, která škodu způsobila, je společnost německá. Rozhodné právo určuje čl. 8 odst. 1 nařízení Řím II[270]. Podle tohoto článku Nařízení Řím II. je rozhodným právem právo země, pro kterou je právo země, pro kterou je uplacována ochrana těchto práv. Uvedená skutečnost opětovně znamená, že hmotné právo by v posuzované věci mělo být použito japonské, neboť patent je chráněn podle japonského práva. Také v Evropské Unii se v rozhodovací praxi objevují případy, kdy soudy jednoho státu rozhodují podle práva státu jiného, nemělo by dojít, ke stejnému rozhodnutí, jako k němu došlo v případě Card reader v Japonsku, kdy použití zahraničního práva bylo označeno za skutečnost, která je v rozporu s veřejným pořádkem[271].

ZÁVĚR

Závěrem je možné říci, že Japonský přístup k problematice soudní příslušnosti a také k problematice rozhodného práva je úplně odlišný od přístupu Evropského. Přestože přihlašovatelé z ČR v Japonsku registrovali v roce 2011 pouze dva patenty, v roce 2012 jich bylo již 11. Uvedená skutečnost je samozřejmě nesrovnatelná s 5.453 patenty registrovanými v roce 2011 v Japonsku Německými přihlašovateli a v roce 2013 6,763 patenty[272]. Nejedná se o hypotetickou záležitost a v případě registrace patentu právě v Japonsku je vhodné vědět, že právě průmyslově (a inovátorsky) velice rozvinuté Japonsko má jistá specifika, které mohou být pro právníky s Euro-Americkým přístupem poněkud překvapivé. Pro Evropu, Ameriku nebo Austrálii mohou být překvapivými rozhodnutí Card reader, které již bylo zmíněno, nicméně např. v problematice paralelních importů je rozhodnutí japonského soudu ve věci BBS v. JAP neméně překvapivé. Oboje rozhodnutí značného významu, jsou kritizována jak Japonskou akademickou obcí, tak také v zahraničí.

Japonský soudní přístup je odlišný a jeho rozhodnutí mohou být na první pohled z našeho úhlu pohledu obtížně přijatelná. Proto je v případě patentů registrovaných v Japonsku přistupovat s obzvláštní obezřetností a věnovat maximální pozornost prevenci před takovými spory.

Kontakt: JUDr. Mgr. Petr Košík. Okresní soud v Ústí nad Labem. Email: petr.kosik@hotmail.com

FENOMÉN POŘIZOVÁNÍ ZÁZNAMŮ A ZPROSTŘEDKOVÁNÍ PŘENOSŮ ZE SOUDNÍ SÍNĚ

The phenomenon of keeping records and creating transmissions from the courtroom

MGR. RADOMÍR ADÁMEK[273], MGR. LENKA KUŽVARTOVÁ[274],

MGR. PETR ŠEVČÍK[275]

Abstrakt: Autoři se prostřednictvím tohoto odborného článku věnují stále více narůstajícímu fenoménu audiovizuálních a jiných přenosů ze soudní síně. Článek ve svém úvodu obecně přibližuje čtenáři jádro zkoumaného problému, následně taxativně uvádí příslušná zákonná ustanovení, ze kterých je nutno při posuzování konkrétní situace vycházet a poté popisuje různé způsoby přenosu informací ze soudní síně. Vzhledem ke složitosti celé problematiky a současné potřebě individualizace přístupu v každém jednotlivém řízení, si článek neklade za cíl stanovit jednoznačná rigidní pravidla pro možnost pořizování záznamu či přenosu, což by ve své podstatě nebylo ani vhodné. Zároveň se však snaží vytyčit určitý obvyklý způsob řešení, který dle názoru autorů vhodným způsobem zachovává ve vzájemné rovnováze ústavní a zákonná práva všech zúčastněných.

Klíčová slova: soud, soudní síň, soudní jednání, zvukový a obrazový přenos, online

Abstract: The authors of this article deal with problems related to increasing phenomenon of audiovisual and other transmissions from the courtroom. The article in its introduction brings readers closer to the core of the examined problem, then identifies exhaustively the relevant legal regulations and finally describes the different methods of transmitting information from the courtroom. Due to the complexity of the issue and the current need for individualization of the situation in each court hearing, the article does not aim to establish clear rigid rules for the possibility of recording or transmission, which wouldn’t be actually appropriate. At the same time, however, the article tries to set out an optimal solution that in the opinion of the authors maintains in an appropriate manner a fair balance between the constitutional and legal rights of all involved.

Keywords: court, courtroom, court hearings, audio and video transmission, online

I.ÚVOD

Postupem doby se stále více diskutovaným tématem stává otázka možnosti pořizovat ze soudní síně záznamy či přímo uskutečňovat živé přenosy jednání. V obecné rovině je možno konstatovat, že justice je nedílnou součástí veřejného života a občané by měli mít možnost přímo či nepřímo výkon nestranného soudnictví sami kontrolovat. Přímá kontrola spočívá především v možnosti veřejnosti se osobně zúčastnit každého veřejného soudního jednání, nepřímá kontrola pak spočívá v možnosti být prostřednictvím medií informován o průběhu jednotlivých řízení nebo alespoň o jejich výsledcích, respektive si tento průběh za splnění dalších podmínek zaznamenávat. Nicméně stále častěji rezonuje českou odbornou veřejností argument, že nadměrné zneužívání tohoto práva může vést v určitých případech až k zásahu do práv jiných osob, resp. může s nimi být i v příkrém rozporu. Je nutno si uvědomit, že stejně tak, jako má veřejnost právo kontrolovat nezávislost justice prostřednictvím medií či osobní účasti, má stejně tak účastník řízení právo na to, aby jeho případ byl projednán v souladu se zákonnými procesními pravidly, a nebyl tak přímo či nepřímo ovlivňován jevy, které by ve svém důsledku mohly vést k nesprávnému rozhodnutí ve věci samotné.

V pozitivní rovině by umožnění přístupu veřejnosti do soudní síně mělo vést k odstranění dojmu z tzv. „kabinetní justice“, a v tomto ohledu subsidiárně také k celkovému zvýšení důvěry v řádný a nestranný výkon soudnictví. Současně je však nutno si při snaze o dodržení výše uvedeného položit otázku, zda nemůže být do práv účastníka řízení zasahováno např. tím, že z řízení je přenášen televizní přímý přenos, který přenáší všechny fáze řízení bez výjimky, tj. včetně fáze dokazování, která je především v trestním řízení jeho elementární součástí, a která i rozhoduje o jeho samotném výsledku. Dále nelze při úvahách nad výše uvedeným opominout ani nesporný fakt, že přítomnost médií zcela jednoznačně zvyšuje výrazným způsobem tlak na osobu soudce, neboť již před rozhodnutím věci obvykle dochází k vytváření (alespoň částečně) zkresleného mediálního obrazu celého řízení, a případné rozhodnutí soudce, které by následně nebylo v souladu s tímto předem vytvořeným mediálním obrazem, by mohlo vzbuzovat dojem o jeho skryté podjatosti. Konečně závěrem nelze opominout ani fakt, že přítomnost médií zvyšuje tlak na osobu soudce i z pohledu nutnosti zvýšené ostražitosti na dění v soudní síni, kdy soudce nejenže musí řízení vést v naprostém souladu s procesními předpisy, a přitom subsumovat prokázané skutečnosti pod jednotlivá hmotněprávní ustanovení, ale současně musí dbát ve zvýšené míře i na zachování dostatečné důstojnosti soudního jednání, neboť lze vycházet z obecné zásady, že soudní jednání se mají konat veřejně, nikoli však pro veřejnost.

II.PŘEHLED PRÁVNÍ ÚPRAVY REGULUJÍCÍ ZPROSTŘEDKOVÁNÍ PŘENOSŮ ZE SOUDNÍ SÍNĚ

Pro zjednodušení věci je úvodem možno uvést, že při zprostředkování přenosů ze soudní síně potenciálně dochází k obecnému střetu čtyř ústavně či zákonem chráněných zájmů. Tyto jsou v některých případech chráněny normami veřejného charakteru a v některých případech charakteru soukromoprávního. Mezi chráněné zájmy pak patří především tyto:

1) zásada veřejnosti jednání,

2) nerušený průběh jednání; bezpečnost nebo jiný důležitý zájem svědků,

3) svoboda tisku,

4) ochrana osobních údajů fyzických a právnických osob.

Vzhledem k tomu, že jednotlivé zájmy jsou chráněny v různých právních předpisech, různé právní síly, jeví se jako vhodné uvést jejich základní přehled s výčtem nejdůležitějších ustanovení a současnými poznámkami k jejich obsahu a významu v rámci celé materie.

Čl. 96 odst. 2 Ústavy – „Jednání před soudem je ústní a veřejné, výjimky stanoví zákon. Rozsudek se vyhlašuje vždy veřejně.“

Čl. 38 odst. 2 Listiny základních práv a svobod (dále jen „LZPS“) – „Každý má právo, aby jeho věc byla projednána veřejně, bez zbytečných průtahů a v jeho přítomnosti a aby se mohl vyjádřit ke všem prováděným důkazům. Veřejnost může být vyloučena jen v případech stanovených zákonem.“

Článek 38 odst. 2 LZPS a čl. 96 odst. 2 Ústavy jsou si textově i obsahově podobné. Čl. 96 odst. 2 Ústavy stanoví, že rozsudek se vyhlašuje veřejně, což v čl. 38 odst. 2 je výslovně zakotveno také. Nadto čl. 38 odst. 2 LZPS stanoví právo na projednání věci bez zbytečných průtahů a právo vyjádřit se ke všem prováděným důkazům, což je zásada ústnosti, kterou zakotvuje i čl. 96 odst. 2 Ústavy. Za povšimnutí stojí vzájemný vztah čl. 38 odst. 2 LZPS a čl. 36 LZPS, který upravuje právo osoby domáhat se soudní a jiné právní ochrany. Čl. 38 odst. 2 by měl být jistou formou rozšíření práv nad obecně stanovený princip spravedlivého procesu podle čl. 36, což však v kontextu možného zneužití naznačeného výše, může vést k naprosto opačnému efektu.

Čl. 6 bod 1 Evropské úmluvy o lidských právech - „Každý má právo na to, aby jeho záležitost byla spravedlivě, veřejně a v přiměřené lhůtě projednána nezávislým a nestranným soudem zřízeným zákonem, který rozhodne o jeho občanských právech nebo závazcích nebo o oprávněnosti jakéhokoli trestního obvinění proti němu. Rozsudek musí být vyhlášen veřejně, avšak tisk a veřejnost mohou být vyloučeny buď po dobu celého nebo části procesu v zájmu mravnosti, veřejného pořádku nebo národní bezpečnosti v demokratické společnosti, nebo když to vyžadují zájmy nezletilých nebo ochrana soukromého života účastníků, anebo v rozsahu považovaném soudem za zcela nezbytný pokud by, vzhledem ke zvláštním okolnostem, veřejnost řízení mohla být na újmu zájmům spravedlnosti.“

Výše citovaný článek Evropské úmluvy o lidských právech lze považovat za jeden z nejkonkrétnějších a procesně nejpoužitelnějších zdrojů v oblasti dodržování veřejnosti řízení. Za povšimnutí stojí především skutečnost, že tisku a veřejnosti může být zakázán vstup po celou dobu jednání, anebo alespoň na jeho část. Přitom se chrání především procesní stránka řízení, zájem na řádném a důstojném projednání věci, bez narušování veřejností či tiskem. Upřednostňují se na prvním místě zájmy účastníků řízení, především pak zájmy nezletilých, kteří v rámci řízení vystupují. Obecně tedy citace výše uvedeného článku směřuje k závěru (ke kterému se ostatně přiklánějí také autoři tohoto článku) spočívajícím v tom, že primárním zájmem má být vždy řádné projednání věci, a toto by mělo být upřednostněno nad všemi ostatními zájmy. Současně však výše citované ustanovení směřuje k připuštění veřejnosti a tisku na část řízení, např. na čtení obžaloby či vyhlášení rozsudku, tj. takové fáze řízení, kde by ke zmaření zájmu na řádném projednání věci nemělo docházet.

§ 6 zákona č. 6/2002 Sb., o soudech, soudcích, přísedících a státní správě soudů a o změně některých dalších zákonů (zákon o soudech a soudcích), ve znění pozdějších předpisů (dále jen „zákon o soudech a soudcích“)

(1) Řízení před soudem je ústní a veřejné. Výjimky stanoví zákon.

(2) Rozsudky se vyhlašují jménem republiky a vždy veřejně.

(3) Uskutečňovat obrazové nebo zvukové přenosy a pořizovat obrazové záznamy v průběhu soudního jednání lze jen s předchozím souhlasem předsedy senátu nebo samosoudce. S vědomím předsedy senátu nebo samosoudce lze pořizovat zvukové záznamy; kdyby způsob jejich provádění mohl narušit průběh nebo důstojnost jednání, může předseda senátu nebo samosoudce jejich pořizování zakázat.

K těmto právním předpisům, které jsou obecné a vztahují se na všechna soudní řízení, dále přistupují i hmotněprávní a procesní předpisy, které výše uvedenou obecnou úpravu doplňují a svým specifickým způsobem dotvářejí.

Pozn.: Vzhledem k tomu, že zákon o soudech a soudcích prostřednictvím výše uvedeného ustanovení upravuje především různé způsoby pořizování či zprostředkování záznamů a přenosů, je věnována této oblasti speciální kapitola III.

Zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník (dále jen „NOZ“)

§ 84 NOZ - „Zachytit jakýmkoliv způsobem podobu člověka tak, aby podle zobrazení bylo možno určit jeho totožnost, je možné jen s jeho svolením.“

§ 88 NOZ

(1) Svolení není třeba, pokud se podobizna nebo zvukový či obrazový záznam pořídí nebo použijí k výkonu nebo ochraně jiných práv nebo právem chráněných zájmů jiných osob.

(2) Svolení není třeba ani v případě, když se podobizna, písemnost osobní povahy nebo zvukový či obrazový záznam pořídí nebo použijí na základě zákona k úřednímu účelu nebo v případě, že někdo veřejně vystoupí v záležitosti veřejného zájmu.

§ 89 NOZ – „Podobizna nebo zvukový či obrazový záznam se mohou bez svolení člověka také pořídit nebo použít přiměřeným způsobem též k vědeckému nebo uměleckému účelu a pro tiskové, rozhlasové, televizní nebo obdobné zpravodajství.“

Ochrana podoby a soukromí člověka je prioritní osobnostní právo, které má jednu z nejvyšších hodnot, proto je nutné dbát na souhlas se zachycením podoby člověka a případně jejím dalším použitím či šířením. Právo na podobu je jedno z dílčích osobnostních práv, které zajišťuje ochranu celistvosti osobnosti a umožňuje tak člověku svobodně užívat a disponovat s právem ve vztahu k zachycení své podoby.[276] Zároveň je nutno zmínit, že právo na podobu se netýká pouze zobrazení obličeje (podobizny), jako takového, ale každého zobrazení, ze kterého je možné jednoznačně osobu identifikovat. Je tedy velmi důležité mít k zachycení podoby člověka jeho svolení. Pro udělení svolení ale není předepsána žádná forma, může k němu dojít i konkludentně. K výše uvedenému se pochopitelně pojí právo rozšiřování podoby člověka, které je opět možné jen s jeho svolením. Z tohoto principu existuje několik výjimek, které umožňují omezit toto všeobecné osobnostní právo člověka, zejména za účelem pořízení podobizen, zvukových či obrazových záznamů člověka k výkonu nebo ochraně jiných práv nebo právem chráněných zájmů jiných osob, k úřednímu účelu, k veřejnému vystoupení v záležitosti veřejného zájmu nebo k přiměřenému použití k vědeckému nebo uměleckému účelu a pro tiskové, rozhlasové, televizní a obdobné zpravodajství. V takových případech zde hovoříme o tzv. zákonných licencích, na základě kterých je možno, z důvodu veřejného zájmu, omezit ochranu některých osobnostních práv. Pro účel tohoto článku lze považovat za nejvýznamnější licenci zpravodajskou, nebo také reportážní zákonnou licenci, jejímž účelem je veřejnosti poskytnout úplné a objektivní informace prostřednictvím hromadných sdělovacích prostředků. Fungování zpravodajské činnosti je tak ve prospěch společenského zájmu v některých případech upřednostněno před subjektivním osobnostním právem.[277] Příkladem je použití situačních fotografií pro denní tisk, použití zvukového záznamu hlasu člověka ve zprávách rozhlasu nebo pořízení zvukového a obrazového záznamu podoby nebo hlasu člověka v televizních zpravodajstvích, či na zpravodajských portálech v síti elektronických komunikací.

§ 116 odst. 2 zákona č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů (dále také „OSŘ“) – „Veřejnost může být pro celé jednání nebo pro jeho část vyloučena, jen kdyby veřejné projednávání věci ohrozilo tajnost utajovaných informací chráněných zvláštním zákonem, obchodní tajemství, důležitý zájem účastníků nebo mravnost.“

Civilní řízení je procesně upraveno v občanském soudním řádu, kdy zásada veřejnosti je upravena v ust. § 116. Hned v prvním odstavci tvoří výjimku ze zásady veřejnosti jednání prováděné notáři jako soudními komisaři, neboť tito z pověření soudu provádějí úkony v řízení o dědictví, které je z povahy věci velmi osobní povahy[278], neboť se zde řeší zásadní otázky rodiny, tedy záležitosti osobního charakteru. Odst. 2 citovaného ustanovení upravuje podmínky a důvody možného omezení veřejnosti jednání. Důvodem vyloučení veřejnosti pro celé jednání nebo pro jeho část je především zájem na ochraně utajovaných informací podle zákona č. 412/2005 Sb., o ochraně utajovaných informací a o bezpečnostní způsobilosti, ve znění pozdějších předpisů[279], obchodního tajemství[280], důležitého zájmu účastníků[281] nebo mravnosti. Důvod vyloučení veřejnosti posuzuje soud a o vyloučení veřejnosti rozhodne usnesením, které má povahu usnesení o vedení řízení - odvolání proti němu proto není přípustné[282]. Pokud soud však rozhodne o přítomnosti některých osob při jednání dle ust. § 116 odst. 3 OSŘ, kde je jinak veřejnost vyloučena, poučí je o povinnosti zachovávat mlčenlivost o skutečnostech, které byly důvodem pro vyloučení veřejnosti z jednání. Výběr těchto osob bude posuzován individuálně, zpravidla se bude jednat o důvěrníky účastníků nebo soudní znalce, tlumočníky apod. Takto lze s přihlédnutím k povaze věci připustit též účast jednotlivých zástupců sdělovacích prostředků.[283] Třebaže nejsou jinak důvody pro vyloučení veřejnosti, soud je oprávněn dle ust. § 116 odst. 4 OSŘ odepřít přístup k jednání zejména nezletilým, s ohledem na jejich rozumovou vyspělost, nebo jednotlivým fyzickým osobám, u nichž je obava, že by mohly rušit důstojný průběh jednání. Tato obava může vyplývat např. z nevhodného oděvu, či chování neslučitelného s důstojností soudního jednání.[284]

§ 2 odst. 10 zákona č. 141/1961 Sb., o trestním řízení soudním (trestní řád), ve znění pozdějších předpisů (dále jen „TŘ“) - „Trestní věci se před soudem projednávají veřejně tak, aby se občané mohli projednávání zúčastnit a jednání sledovat. Při hlavním líčení a veřejném zasedání smí být veřejnost vyloučena jen v případech výslovně stanovených v tomto nebo zvláštním zákoně.“

V rámci trestního řízení je zásada veřejnosti deklarována zejména v ust. § 2 odst. 10 TŘ, podle kterého se trestní věci před soudem projednávají tak, aby se občané mohli projednávání zúčastnit a jednání sledovat. Zásada veřejnosti v trestním řízení se tedy uplatní hlavně pro hlavní líčení[285] a veřejné zasedání[286], ze kterých může být veřejnost vyloučena pouze v případech výslovně stanovených zákonem. Naopak přípravné řízení je až na výjimky ze své povahy písemné a neveřejné.[287] V podstatě jde o to, že má být občanům v co nejširší míře dána příležitost sledovat projednání věci soudem, aby se co nejúčinněji projevilo výchovné působení trestního řízení na širokou veřejnost ve smyslu jejího aktivního zapojení do úsilí trestnou činnost zamezovat a předcházet jí. Přitom je důležité mít na paměti, že koná-li se hlavní líčení zásadně veřejně, je zřejmé, že projednání věci může být přítomen kdokoli, nicméně to neznamená, že by každý měl libovolný přístup k jednání. Zákonný požadavek veřejnosti jednání není podmíněn neomezenou volností přístupu. V tomto směru jsou hranice veřejnosti dány přirozeným požadavkem nerušeného projednání věci a možností umístit veřejnost v jednací síni. Soud může přístup do jednací síně omezit za předem jasných a srozumitelných pravidel, zároveň musí brát ohled na sledovanost určité kauzy a tomu se snažit přizpůsobit prostory, ve kterých bude jednáno. Zatímco limitu fyzické přítomnosti veřejnosti se dosáhne vyčerpáním prostorových možností jednací síně, limit obrazového a zvukového přenosu či záznamu musí stanovit podle konkrétních okolností soudce. Byť právo na informace a svoboda tisku nedávají médiím žádné subjektivní právo na užití rozhlasové a televizní techniky během soudního jednání, musí být každé omezení mediální veřejnosti nezbytné a přiměřené sledovanému účelu.[288] Takové omezení musí zohledňovat současnou mediální realitu a je potřeba mít stále na paměti, že rozhodnutí o vyloučení veřejnosti, které je v diskreční pravomoci soudu, ať už přítomných osob, nebo různých forem médií musí být v souladu s legitimním cílem, aby se nejednalo o pouhou svévoli, která se zcela míjí s principem veřejnosti soudního řízení.[289] Důvody pro vyloučení veřejnosti v trestním řízení se téměř shodují s důvody, které jsou již uvedeny v občanském soudním řízení. Nad to, se zde kromě ohrožení utajovaných informací chráněných zvláštním zákonem, mravnosti, nebo nerušeného průběhu jednání, objevuje ještě bezpečnost, nebo jiný důležitý zájem svědků. Navíc veřejnost je vyloučena vždy, vystupuje-li před soudem osoba uvedená v ust. § 102a odst. 1 TŘ bez utajení totožnosti nebo podoby.[290] Velkým specifikem v trestním řízení jsou řízení proti mladistvým. Omezení zásady veřejnosti upravuje zákon č. 218/2003 Sb., o odpovědnosti mládeže za protiprávní činy a o soudnictví ve věcech mládeže a o změně některých zákonů (zákon o soudnictví ve věcech mládeže), ve znění pozdějších předpisů (dále jen „ZSM“)[291], který klade zvláštní důraz na ochranu soukromí mladistvého, ústavní zásadu presumpce neviny a na zabránění vzniku škodlivých a necitlivých zásahů do života mladistvého a jeho okolí. Cílem této úpravy je omezení negativních vlivů spojených s nadměrnou pozorností veřejnosti. Mediální publicita projednávaného případu, a tím i tlak veřejného mínění, by mohly negativně ovlivňovat psychický stav mladistvého, a tím zásadně ovlivnit jeho další život a případně znemožnit jeho resocializaci. Proto v řízení ve věcech mladistvých je hlavní líčení a veřejné zasedání zásadně neveřejné.[292] S výjimkou případů výslovně stanovených zákonem je zakázáno zveřejnění jakékoliv informace obsahující jméno a příjmení mladistvého, nebo informace, která by umožnila mladistvého identifikovat.[293] Zákon o soudnictví ve věcech mládeže je zákonem speciálním vůči trestnímu řádu, neuplatní se zde ust. § 8a TŘ, které upravuje poskytování informací o trestním řízení. Přípustná jsou pouze sdělení o mladistvých, pokud účelem takového postupu není jejich zveřejnění, anebo je-li jejich účelem pátrání po mladistvém.[294] Rozsudek se ale i v tomto řízení vyhlašuje veřejně. Nicméně může být následně uveřejněn ve veřejných sdělovacích prostředcích pouze pravomocný odsuzující rozsudek bez uvedení jména a příjmení mladistvého, při přiměřené ochraně mladistvého před nežádoucími účinky jeho zveřejnění.

§ 49 odst. 2 zákona č. 150/2002 Sb., soudní řád správní, ve znění pozdějších předpisů (dále jen „SŘS“) - „Jednání je veřejné. Veřejnost může předseda senátu vyloučit, a to i pro určitou část jednání, jen z důvodu ochrany utajovaných informací, obchodního tajemství, mravnosti nebo veřejného pořádku. V takovém případě na žádost účastníka povolí účast na jednání dvěma jeho důvěrníkům, nemá-li tím být zjevně zmařen účel vyloučení veřejnosti, a poučí je o následcích porušení povinnosti mlčenlivosti. Mají-li být probírány utajované informace, musí se důvěrník prokázat osvědčením pro příslušný stupeň utajení projednávaných informací chráněných zvláštním zákonem. Předseda senátu může také z jednací síně vykázat každého, kdo narušuje pořádek a důstojný průběh jednání.“

Nakonec jen pár slov o správním řízení a správním soudnictví. Co se týká úpravy uvedené v ust. § 49 odst. 2 SŘS, lze konstatovat, že jde o identickou úpravu, která je uvedená v občanském soudním řádu. Vice versa podle správního řádu[295] je správní řízení zásadně neveřejné, nicméně pořizování zvukových nebo obrazových záznamů ústního jednání není správním řádem nikterak upraveno ani ve vztahu ke správnímu orgánu ani ve vztahu k účastníkům řízení či jiným zúčastněným osobám. To však neznamená, že by takové jednání bylo bez dalšího nepřípustné, respektive zakázané. I když je tedy ústní jednání v rámci správního řízení neveřejné, neznamená to, že by práva účastníka řízení byla v průběhu řízení menší než v případě ústního jednání veřejného. Z Ústavy vychází zásada, že každý občan může činit, co není zákonem zakázáno, a nikdo nesmí být nucen činit, co zákon neukládá[296] – tuto obecnou ústavněprávní kautelu je pak třeba důsledně aplikovat i na pořizování záznamů ve správním řízení.

III.DRUHY A FORMY ZÁZNAMŮ A PŘENOSŮ A JEJICH MOŽNÉ DOPADY DO ŘÍZENÍ PŘED SOUDEM

V případě záměru pořizovat obrazový záznam, zvukový záznam, resp. obrazový a zvukový přenos v průběhu soudního jednání podle ust. § 6 odst. 3 zákona o soudech a soudcích je třeba vymezit limity pro takové pořizování, a to především s ohledem na zákon č. 101/2000 Sb., o ochraně osobních údajů a o změně některých zákonů, ve znění pozdějších předpisů (dále jen „zákon o ochraně osobních údajů“), již shora citovaná ustanovení NOZ a další procesní předpisy.

a) Pořizování zvukového (audio) záznamu v průběhu soudního jednání

Zvukový záznam lze definovat jako zaznamenaný soubor zvuků, který je vnímatelný sluchem. V daném případě se bude převážně jednat o zachycení hlasu na zvukovém nosiči. Podle ust. § 6 odst. 3 zákona o soudech a soudcích lze „uskutečňovat obrazové nebo zvukové přenosy a pořizovat obrazové záznamy v průběhu soudního jednání jen s předchozím souhlasem předsedy senátu nebo samosoudce. S vědomím předsedy senátu nebo samosoudce lze pořizovat zvukové záznamy; kdyby způsob jejich provádění mohl narušit průběh nebo důstojnost jednání, může předseda senátu nebo samosoudce jejich pořizování zakázat.“ Z dikce citovaného ustanovení vyplývá, že v případě pořizování zvukového záznamu postačí tento záměr předsedovi senátu či samosoudci oznámit - tedy na rozdíl od pořizování obrazového záznamu a obrazového či zvukového přenosu není nutné předchozí vyžádání souhlasu předsedy senátu nebo samosoudce. Toto tvrzení lze podpořit nálezem Ústavního soudu ze dne 14. 2. 2008, sp. zn. II. ÚS 2672/07 (dostupné na nalus.usoud.cz), dle kterého mimo jiné „lze souhlasit s námitkou stěžovatele, že obecný soud nebyl oprávněn nepřivolit k pořízení zvukového záznamu, protože podle § 6 odst. 3 in fine zákona o soudech a soudcích má pouze oprávnění zakázat pořízení zvukového záznamu, k němuž jinak dochází pouze s jeho vědomím. To je totiž důsledek zákonného odlišení režimu pořizování zvukového záznamu od pořizování zvukového a obrazového přenosu a obrazového záznamu“. K dokreslení vývoje judikatury lze a contrario poukázat na starší usnesení Ústavního soudu ze dne 23. 4. 2004, sp. zn.: I. ÚS 591/02, dle něhož „pokud se jedná o nepřipuštění audiozáznamu, podle § 6 odst. 3 zákona č. 6/2002 Sb., o soudech a soudcích, je zcela na rozhodnutí soudu, zda takovéto záznamy povolí nebo nikoliv. V takovém postupu soudu, v souladu se zákonem, nelze spatřovat porušení práva na spravedlivý proces“ (shora uvedený nález Ústavního soudu ze dne 14. 2. 2008 totiž mimo jiné také dovodil, že „přítomnost veřejnosti ať už osobní či skrze obrazový či zvukový přenos nebo záznam, nelze jednoduše či automaticky odmítat či vylučovat bez toho, že by k tomu byl relevantní důvod, protože jinak se jedná o svévoli“).

Předmětné ustanovení zákona o soudech a soudcích tedy upravuje oprávnění předsedy senátu nebo samosoudce pořizování zvukového záznamu zakázat, pokud by tímto pořizováním mohl být narušen průběh nebo důstojnost jednání. Toto oprávnění by dle názoru autorů mělo být interpretováno spíše jako povinnost, neboť soudce je (mimo jiné) povinen vykonávat svou funkci v souladu se zájmem na řádném výkonu soudnictví, přičemž pod tento zájem je nutno zcela jistě subsumovat i zájem na zachování důstojnosti a řádného průběhu jednání (k tomu srov. ust. § 79 a násl. zákona o soudech a soudcích). Na tomto místě je třeba rovněž uvést, že jisté výkladové komplikace představuje dikce „kdyby způsob jejich provádění mohl narušit průběh nebo důstojnost jednání…“ – pokud bude předmětné ustanovení interpretováno čistě formalisticky a restriktivně, vztahoval by se možný zákaz pouze na nevhodný (dehonestující) způsob pořizování zvukového záznamu (tedy například instalací rozměrného nahrávacího zařízení; nahrávací zařízení by v soudní síni vydávalo nepatřičný provozní hluk a narušovalo by tak průběh jednání apod.). Intepretace možnosti zákazu pořizovat zvukový záznam pouze ve vztahu ke způsobu jeho pořizování by zcela jistě vytvořila právní úpravu obsolentní, neboť k narušování průběhu soudního jednání (případně jeho důstojnosti) čistě způsobem pořizování záznamu bude v dnešní době, i s ohledem na rozvoj a miniaturizaci nahrávací techniky, zcela marginální. Domníváme se naopak, že citovanou dikci ust. § 6 odst. 3 in fine zákona o soudech a soudcích je třeba interpretovat extenzivně – tedy oprávnění předsedy senátu nebo samosoudce pořizování záznamu zakázat je třeba vztahovat ke všem okolnostem takového pořizování, nikoliv pouze ke způsobu pořizování. Tento názor lze podpořit i odbornou literaturou[297].

V případech pořizování zvukových či obrazových záznamů v průběhu soudního jednání se však nelze omezit jen na úpravu v zákoně o soudech a soudcích. Pokud odhlédneme od úpravy ochrany osobních údajů na ústavní úrovni, která je obšírně popsána v předchozí kapitole, je nutno dále postupovat v souladu s občanským zákoníkem a zákonem o ochraně osobních údajů.

Občanský zákoník upravuje ochranu osobnosti (potažmo osobních údajů) v ust. §§ 84-90. Dle ust. § 84 NOZ lze „zachytit jakýmkoli způsobem podobu člověka tak, aby podle zobrazení bylo možné určit jeho totožnost, jen s jeho svolením“. Je otázkou, zda dikce citovaného ustanovení dopadá rovněž na pořizování zvukového záznamu, neboť v mnoha případech bude možno osobu identifikovat (zde srov. dikci „určit jeho totožnost“) i zachycením pouze zvukového záznamu. S ohledem na skutečnost, že stran pořizování zvukových záznamů je právní úprava nového občanského zákoníku ve srovnání s právní úpravou předchozí (srov. ust. § 12 odst. 1 zákona č. 40/1964 Sb., občanský zákoník, ve znění pozdějších předpisů) poměrně lakonická, lze mít patrně za to, že dané ustanovení je třeba bez dalšího aplikovat rovněž na pořizování zvukových záznamů – dle komentovaného znění ust. § 84 NOZ „…není samo o sobě významné, jakými smysly může okolí podobu člověka vnímat. Nemusí se jednat nutně o vizuální zhlédnutí podoby. V úvahu přichází i vjem hmatový (zejm. u nevidomých apod.) či jiný smyslový“[298]. Na citované ust. § 84 NOZ přímo navazuje ust. § 85, které upravuje podmínky šíření podoby člověka (v rámci předmětné problematiky se nabízí jeho aplikace v případě uskutečňování obrazových a zvukových přenosů, nicméně zde se primárně jedná o pořizování záznamů mimo tzv. zákonné licence). Ustanovení §§ 88–89 NOZ pak dále stanovují výjimky z obecného zákazu pořizování záznamu osoby bez jejího svolení, přičemž v rámci dané problematiky je vhodné zmínit existenci tzv. zákonných licencí. Dle ust. § 89 NOZ „podobizna nebo zvukový či obrazový záznam se mohou bez svolení člověka také pořídit nebo použít přiměřeným způsobem též k vědeckému nebo uměleckému účelu a pro tiskové, rozhlasové, televizní nebo obdobné zpravodajství“. Existence tohoto ustanovení umožňuje realizaci záznamů ze soudního jednání (za splnění daných podmínek) určeným subjektům i bez souhlasu zaznamenávané osoby.

Pokud tedy vezmeme na zřetel výše zmíněná ustanovení občanského zákoníku, dojdeme k závěru, že pro pořizování záznamu, resp. přenosu v průběhu soudního jednání (obrazového i zvukového) by měl být opatřen souhlas fyzické osoby, pokud takový záznam bude mít charakter osobní povahy. Je otázkou, za jaké situace bude mít projev fyzické osoby při soudním jednání charakter osobní povahy. Je zde totiž patrná určitá diskrepance mezi ochranou osobnosti podle ust. § 84 a násl. NOZ (tzn. souhlasem fyzické osoby k pořízení záznamu) a požadavku na zachování veřejnosti soudního řízení. Osobní povahy nebude zcela jistě projev samosoudce, člena senátu (přísedícího), znalce, zapisovatelky nebo např. advokáta – to vyplývá již z charakteru jejich činnosti a postavení v rámci soudního řízní. Výpověď svědka nebo např. projevy žalovaného však již za určitých okolností za projev osobní povahy označit lze.

V případě, že osoba pořizující záznam je v postavení správce osobních údajů a pořizovaný záznam není určen výlučně pro osobní potřebu pořizovatele (fyzické osoby), je dále třeba aplikovat zákon o ochraně osobních údajů, jenž je v poměru k občanskému zákoníku v postavení lex specialis. Ve zmíněném zákoně je podrobně upraveno, kdo je správcem osobních údajů [ust. § 4 písm. j)] a co lze považovat za osobní údaj, případně citlivý údaj [ust. § 4 písm. a), b)]. V tomto případě je nutno se zaměřit na ust. § 5 odst. 2 písm. e) zákona o ochraně osobních údajů, dle kterého není třeba souhlasu subjektu údajů ke zpracování jeho osobních údajů, „pokud je to nezbytné pro ochranu práv a právem chráněných zájmů správce, příjemce nebo jiné dotčené osoby“. Pokud by taková situace byla prokázána, souhlas fyzické osoby s pořízením zvukového záznamu nebude třeba. Diametrálně odlišná je však situace, kdy podmínky dle ust. § 5 odst. 2 písm. e) citovaného zákona splněny nebudou – v takovém případě by nejspíše byl souhlas subjektu osobních údajů (fyzické osoby) s pořízením zvukového záznamu obligatorní podmínkou. V jakých situacích postup dle ust. § 5 odst. 2 písm. e) zákona o ochraně osobních údajů převládne nad ochranou osobnosti, je však otázkou.

Vzhledem k výše uvedeným závěrům je však třeba poznamenat, že je nutno rozlišit procesní povinnosti soudců a odpovědnost pořizovatele zvukového záznamu vůči dotčené osobě. Jak již bylo uvedeno, dle citovaného ust. § 6 odst. 3 in fine zákona o soudech a soudcích může soudce pořízení zvukového záznamu zakázat, pokud by toto mohlo narušit průběh nebo důstojnost jednání. Soudce je tedy povinen zjistit, zda pořízení zvukového záznamu v konkrétním případě nesnižuje nebo nenarušuje důstojnost jednání – to však neznamená, že bude zkoumat, zda konkrétní pořízení zvukového záznamu bude narušovat osobnostní práva fyzické osoby, jež se záznam bude týkat. Ono porušení osobnostních práv dle občanského zákoníku, případně porušení ustanovení zákona o ochraně osobních údajů nutně nemusí znamenat narušení průběhu nebo důstojnosti soudního řízení.

V praxi je však v mnoha případech naopak zastáván názor, že postup dle ust. § 6 odst. 3 in fine zákona o soudech a soudcích je nutný vždy, když nebudou splněny podmínky dle ust. § 84 a násl. NOZ a/nebo ust. § 5 odst. 2 písm. e) zákona o ochraně osobních údajů[299]. Za této situace by byl soudce v každém řízení (ve kterém mu bude oznámen záměr pořizovat zvukový záznam) povinen zkoumat nejen podmínky stanovené ust. § 6 odst. 3 zákona o soudech a soudcích, nýbrž by musel hodnotit, zda projevy, jež budou předmětem záznamu, mohou mít osobní charakter, zda osoby, jež budou nahrávány, daly k tomuto souhlas, zda je pořizování zvukového záznamu nutné k ochraně práv pořizovatele atd., což dle názoru autorů – i s ohledem na narůstající počet pořizovaných záznamů ze soudních jednání - nelze po soudci objektivně žádat. V opačném případě by totiž docházelo k situacím, kdy soudci budou pořizování zvukových záznamů z procesní opatrnosti apriori zakazovat s odkazem na možnou kolizi s předpisy upravujícími osobnostní práva, resp. ochranu osobních údajů nahrávaných osob.

Navzdory skutečnosti, že na soudci – jak výše uvedeno - nelze objektivně žádat, aby v každém jednotlivém případě zkoumal potenciální možnost porušení předpisů ochrany osobnosti a ochrany osobních údajů, máme za to, že pokud dojde k oznámení o záměru zvukový záznam v průběhu soudního jednání pořídit, měl by být pořizovatel předsedou senátu, resp. samosoudcem poučen, že pořizování zvukových záznamů (i když nenarušuje důstojnost či průběh řízení) se může dostat do kolize s osobnostními právy a právy na ochranu osobních údajů dotčených (nahrávaných) osob.

Pokud bychom měli výše uvedené závěry shrnout, domníváme se, že při pořizování zvukového záznamu v průběhu soudního řízení je nutno postupovat v souladu s občanským zákoníkem a (v případě správců osobních údajů) zákonem o ochraně osobních údajů - pokud toto nebude splněno, může osoba, jejíž práva vyplývající z těchto zákonů byla porušena, podat žalobu na ochranu osobnosti (kde by byl pasivně legitimován pořizovatel zvukového záznamu). Povinností soudce však není tyto podmínky komplexně zkoumat, soudce má jednat v souladu se zákonem o soudech a soudcích a zabezpečit „nenarušení“ průběhu nebo důstojnosti řízení. Z důvodu možné kolize s předpisy upravujícími ochranu osobnosti a ochranu osobních údajů by však měl při oznámeném záměru pořizovat zvukový záznam pořizovatele poučit, že tato kolize může nastat, tedy že může dojít k porušení práva na ochranu osobnosti, respektive osobních údajů.

b) Pořizování obrazového (video) záznamu a obrazového nebo zvukového přenosu v průběhu soudního jednání

Úvodem je vhodné nastínit rozdíl mezi obrazovým záznamem (zvukový záznam byl definován výše) a obrazovým, resp. zvukovým přenosem. Obrazovým záznamem se rozumí záznam spolu souvisejících obrazů vyvolávajících dojem pohybu, jenž může být doprovázen zvukem (obrazově zvukový záznam), a je vždy vnímatelný zrakem, případně sluchem[300]. Záznam je prováděn na obrazovém nosiči. Obrazový a zvukový přenos pak lze definovat jako přenos prostřednictvím sítí elektronických komunikací za účelem simultánního sledování[301].

Jak již bylo shora naznačeno, dle ust. § 6 odst. 3 zákona o soudech a soudcích je v případě pořizování obrazového záznamu a obrazového a zvukového přenosu třeba vždy předchozí a nezpochybnitelný souhlas samosoudce nebo předsedy senátu. Udělený souhlas musí být výslovný, prokazatelný a musí být učiněn před zamýšleným pořizováním přenosu (obrazového záznamu). Nepostačí tedy, že se soudce k zamýšlenému záměru pořizovat přenos nebo obrazový záznam nevyjádřil, případně že jej udělil ex post [302].

Rozdílem mezi pořizováním zvukového záznamu na straně jedné a obrazového záznamu, resp. obrazového a zvukového přenosu na straně druhé je právě existence souhlasu předsedy senátu, případně samosoudce s pořizováním záznamu, když v případě obrazového záznamu, resp. obrazového a zvukového přenosu je tento souhlas (na rozdíl od pořizování zvukového záznamu) obligatorní podmínkou.

Pokud jsme shora dospěli k závěru, že v případě oznámení o zamýšleném pořízení zvukového záznamu nelze – i s ohledem na předpokládanou četnost pořizování takových záznamů – po soudci požadovat komplexní hodnocení, zda nejsou pořizováním záznamu dotčena osobnostní práva nahrávaných osob, v případě obrazového záznamu, resp. obrazového a zvukového přenosu je nutno tento závěr zčásti korigovat. Je zcela nepochybné, že zachycením vizuální podoby člověka, případně bezprostředním šířením zvukového a obrazového záznamu prostřednictvím sítí elektronických komunikací, může dojít k mnohem výraznějšímu zásahu do osobnostních práv takto zachycovaných osob a zejména v případě přenosu může být takový zásah de facto ireversibilní – z tohoto důvodu také zákonodárce v ust. § 6 odst. 3 zákona o soudech a soudcích způsoby pořizování jednotlivých záznamů rozlišil ve vazbě na požadavek souhlasu s jejich pořizováním, přičemž případný nesouhlas s pořizováním obrazového záznamu, resp. obrazového a zvukového přenosu není jakýmkoliv způsobem vázán pouze na potenciální narušení průběhu a důstojnosti řízení.

Z těchto důvodů máme za to, že soudce, v případě zamýšleného záměru pořizovat obrazový záznam, resp. zvukový a obrazový přenos, musí alespoň na elementární úrovni vyhodnotit, zda zde neexistuje nebezpečí flagrantního porušení osobnostních práv dotčených osob zúčastněných na jednání, a pokud k tomuto závěru nedospěje (tedy vyhodnotí existenci takového rizika), je jeho povinností souhlas a pořizováním záznamu odepřít.

c) Pořizování textového online přenosu

Počítače, tablety, chytré mobilní telefony a v nich dostupný internet na každém kroku. Bez těchto moderních vymožeností, které usnadňují každodenní život, se již moderní člověk neobejde. Mluví se o tom, že žijeme v době elektronické. S tímto technickým pokrokem je nutné reflektovat i zvýšený mediální zájem o právní kauzy, které jsou médii přenášeny přímo ze soudní síně minutu po minutě prostřednictvím internetu, tzv. online.

Tento způsob přenosu ze soudních síní je poměrně novým fenoménem, který si však především v trestních kauzách nachází čím dál větší množství příznivců. Fakticky se jedná o to, že jistá osoba je přítomna soudnímu jednání, a prostřednictvím přenosného počítače s připojením k internetu zasílá na veřejně dostupnou síť internetu přepis ústního jednání. K tomu je nutno uvést, že zákon o soudech a soudcích - obdobně jako ostatní právní předpisy - s tímto způsobem přenosu nikterak nepočítá, a proto se jeví jako velmi složité, hledat odpověď na otázku, zda takový způsob přenosu informací ze soudní síně je v souladu se zájmy na řádném průběhu řízení. Nicméně právě vzhledem k tomu, že zákon s tímto způsobem přenosu nepočítá, je nutno dle názoru autorů postupovat při hledání odpovědi na otázku, zda je takový přenos v souladu se zájmem na řádném průběhu řízení, analogicky z již stanovených pravidel. Lze se tedy domnívat, že přestože ust. § 6 odst. 3 zákona o soudech a soudcích s online textovým přenosem nikterak nepočítá, a nejsou tak jednoznačně stanovena pravidla pro jeho pořizování, je třeba ust. § 6 odst. 3 zákona o soudech a soudcích interpetovat extenzivně, tedy tak, že oprávnění předsedy senátu nebo samosoudce povolovat zvukový nebo obrazový přenos se obdobně aplikuje taktéž na online přenos, jehož význam a důsledky pro možné ohrožení řízení jsou víceméně totožné.

IV.ZÁVĚR

Závěrem článku se autorům jeví jako vhodné shrnout výše uvedenou materii a pokusit se dovodit určité závěry, které je však vhodné považovat za víceméně čistě subjektivní. Jak již bylo uvedeno v úvodu tohoto článku, hlavní meritum sporu se nachází mezi dvěma chráněnými zájmy, a to zájmem na veřejném projednání sporu, což vytváří jistou formu kontroly justice ze strany veřejnosti, a na druhé straně zájmem na řádném a důstojném projednání věci s akcentem na ochranu zájmů a práv účastníků řízení. Ačkoli autoři tohoto článku považují prvně zmiňovaný zájem za velmi důležitý, především pak proto, že vytváří jednoznačně dojem transparentního řízení a současně především v trestním řízení má například i efekt výchovný, přiklánějí se v rámci vzájemného poměřování obou zájmů k preferenci zájmu na řádném a důstojném projednání věci. Proto, aby totiž všech pozitivních aspektů, které sebou veřejnost jednání přináší, mohlo být dosaženo, je zcela nezbytné, dosáhnout primárně zcela jiného zájmu, a to zájmu na správně a spravedlivě rozhodnutém případu. Pokud totiž spor bude soudcem rozhodnut pod tlakem veřejnosti či medií, které si často vytváří svůj vlastní „neprávní“ pohled na celý spor, bude efekt transparentnosti a výchovy působit jen velmi krátce, ne-li vůbec. Z tohoto pohledu se autoři přiklánějí k tomu, že hlavní a rozhodující slovo o možnostech přenosů (nikoliv záznamů, které autoři hodnotí veskrze „neškodlivě“) by měl po zhodnocení konkrétních okolností vždy zhodnotit sám soudce. Měl by tedy především zhodnotit, zda může mít přítomnost médií vliv na samotný průběh řízení, účastníky řízení, na relevanci a rozsah či pravdivost jejich výpovědí, na možný zásah do jejich života a současně, zda přítomnost médií nemůže celkově význam soudního řízení devalvovat.

Patrně by neměl nastávat problém s přítomností médií při vyhlašování rozsudku či čtení žaloby či obžaloby. V dalších fázích řízení, především pak ve fázi dokazování, by však dle názoru autorů neměla být média automaticky a bez dalšího připouštěna, neboť hlavním cílem každého řízení by měl být vždy zájem na správném, řádném a důstojném rozhodnutí věci, kterého by za přítomnosti médií nemuselo být z celé řady příčin dosaženo. Článek se pak jeví jako vhodné ukončit citací Herczega, který uvedl: „Soudce má soudit a nikoliv poskytovat médiím rozhovory, ve kterých vysvětluje, proč rozhodl o povolení či zákazu přímého přenosu. I když je někdy těžké odolat pokušení prožít svých patnáct minut slávy, je povinností soudu poskytnout každému spravedlnost a nevystavovat se zbytečně výtkám možné podjatosti.“

Mgr. Radomír Adámek, Ministerstvo spravedlnosti ČR, Odbor justiční, email: radamek@msp.justice.cz

Mgr. Lenka Kužvartová, Okresní soud Plzeň-jih, tisková mluvčí, email: lkuzvartova@osoud.plzj.justice.cz

Mgr. Petr Ševčík, Právnická fakulta Univerzity Palackého v Olomouci, email: psevcik@osoud.kva.justice.cz

[1] Zákon č. 89/2012 Sb. Občanský zákoník

[2] Zákon 289/2013 Z. z., ktorým sa mení a dopĺňa zákon č. 618/2003 Z. z., o autorskom práve a právach súvisiacich s autorským právom (autorský zákon), v znení neskorších predpisov, a ktorým sa mení zákon č. 212/1997 Z. z., o povinných výtlačkoch preriodických publikácií, neperiodických publikácií a rozmnoženiny audiovizuálnych diel, v znení neskorších predpisov, ktorý nadobudol účinnosť 1.11.2013.

[3] Správa Komisie dostupná on-line na: http://ec.europa.eu/internal_market/consultations/2013/copyright-rules/docs/contributions/consultation-report_en.pdf,

[4] Z členských štátov sa konzultácie zúčastnili: Dánsko, Estónsko, Francúzsko, Nemecko, Írsko, Taliansko, Litva, Holandsko, Poľsko, Slovensko a Veľká Británia.

[5] Dôvodová správa k NOZ, s. 18

[6] V súlade s ustanoveniami NOZ (§ 2366) vyplýva, že na platnosť licenčnej zmluvy nemá vplyv skutočnosť, že je dojednaná bez určenia výšky odmeny alebo nie je dojednaný spôsob jej určenia v prípade, ak je zároveň splnená podmienka, že si zmluvné strany dojednajú bezodplatné poskytnutie licencie, alebo ak z jednania zmluvných strán vyplynie ich vôľa uzatvoriť licenčnú zmluvu s takýmito podmienkami. V takomto prípade nadobúdateľ licencie uhradí poskytovateľovi odmenu považovanú za obvyklú pre také právo v čase uzatvorenia licenčnej zmluvy.

[7] Doterajšia právna úprava v Českom Obchodnom zákonníku platnom do 31.12.2013 určovala v ustanovení § 508, že nadobúdateľ licencie k predmetom priemyselného vlastníctva sa zaväzuje k poskytovaniu určitej odplaty alebo inej majetkovej hodnoty. V tejto súvislosti je však potrebné poznamenať, že zmluvnú strany mohli uzatvoriť aj iný zmluvný vzťah (napr. inominátnu zmluvu), kde bezodplatné udelenie licencie k predmetom priemyselného vlastníctva vylúčené nebolo.

[8] „Návrh vychází z ideje, že funkční určení soukromého práva je sloužit člověku jako prostředek k prosazování jeho svobody. Účel občanského kodexu je umožnit i garantovat svobodné utváření soukromého života, a ponechat tedy co nejširší prostor svobodné iniciativě jednotlivce. Proto také osnova klade zásadní důraz na hledisko autonomie vůle.“ Dôvodová správa k NOZ, s. 20.

[9] Pozri ustanovenie § 40 ods. 4 SAZ.

[10] Dôvodová správa k Novele SAZ uvádza: „Neuvedenie spôsobu použitia diela nespôsobuje neurčitosť dojednania v licenčnej zmluve v prípade, ak je spôsob použitia diela možné jednoznačne vyvodiť z účelu, ktorý sa má udelením licencie dosiahnuť. Smerodajný je teda účel, ktorý zmluvné strany uzavretím licenčnej zmluvy sledujú.“

[11] Ustanovenie § 2372 NOZ a ustanovenie § 42b SAZ

[12] Ustanovenie § 2374 NOZ

[13] Pozri aj ustanovenie § 2378 NOZ

[14] Pozri aj ustanovenie § 2378 NOZ

[15] Túto myšlienku formuloval už P. Vojčík v článku Rekodifikácia Občianskeho zákonníka a duševné vlastníctvo: „Legislatívny zámer Občianskeho zákonníka schválený v januári 2009 ponechal túto otázku čiastočne otvorenú. Podľa nášho názoru by sa v Občianskom zákonníku mala zakotviť licenčná zmlulva ako typ zmluvy upravujúcej vzťahy medzi poskytovateľom a nadobúdateľom licencie ohľadom používania (využívania) akéhokoľvek predmetu duševného vlastníctva.“ VOJČÍK, P. Rekodifikácia Občianskeho zákonníka a duševné vlastníctvo; článok verejne dostupný na http://www.ja-sr.sk/files/C_P_D_final_tlac.pdf.

[16] Tento článek je výstupem projektu Limity autorskoprávní ochrany, PF_2014_001, jehož řešení je spolufinancováno prostředky Interní grantové agentury Univerzity Palackého v Olomouci. Základní teze článku autor přednesl na mezinárodní vědecké konferenci Olomoucké právnické dny 2014: sekce práva duševního vlastnictví. Autor působí na Katedře soukromého práva a civilního procesu Právnické fakulty Univerzity Palackého v Olomouci a v Advokátní kanceláři Narcis Tomášek & partneři.

[17] Ale např. studie provedená ve Spojeném království odhaduje na 25 milionů osiřelých děl ve veřejně přístupných institucích. Viz JISC COLLECTION TRUST. In from the Cold: An assessment of the scope of "Orphan Works" and its impact on the delivery of services to the public. 2009, s. 5.

[18] United States Copyright Office, Report on Orphan Works: A Report of the Register of Copyrights, Washington, leden 2006, s. 15. Dostupné z: http://www.copyright.gov/orphan/orphan-report.pdf

[19] Knihovna Kongresu (angl. Library of Congress).

[20] LIBRARY OF CONGRESS COPYRIGHT OFFICE. Notice of inquiry: Orphan works. Federal Register, 2005, s. 3739. V USA o několik let později se otázka osiřelých děl stala předmětem soudního sporu ve věci Kahle v. Ashcroft (kvůli změně jména jednoho z účastníků také jako Kahle v. Gonzales) coby případný problém zapříčiněný prodloužením trvání autorského práva a historické změny v autorském právu USA při přechodu na bezformální (tj. automatický) vznik autorskoprávní ochrany. Viz Rozhodnutí Odvolacího soudu pro 9. obvod ve věci Kahle v. Ashcroft, 487 F.3d 697, ze dne 22. května 2007.

[21] Čl. 2 směrnice o osiřelých dílech.

[22] Čl. 77 autorského zákona Kanady z roku 1985 (Copyright Act, R.S.C., 1985, c. C-42).

[23] Srov. kritérium tzv. „důsledného vyhledání“ nositele práv, které vede k jeho určení a nalezení. Proto je možné považovat pojem „nedohledatelnost“ za synonymum spojení pojmů „nemožnost určení“ a „nemožnost nalezení“.

[24] Srov. § 101 odst. 10 AutZ.

[25] Srov. vyvratitelnou domněnku autorství dle § 6 AutZ a § 15 odst. 1 RÚB.

[26] Mimoto pochybnosti o totožnosti autora mají v soudních sporech význam důkazní i vliv na procesní postavení, neboť pokud se nemůže aplikovat vyvratitelná domněnka autorství, pak je nutné autorství prokazovat způsobem obvyklým.

[27] Více k tomu viz TELEC, Ivo. Formální výhrada autorského práva ©. Universitas - revue Masarykovy univerzity v Brně. 1993, roč. 26, č. 4, s. 6-9., TELEC, Ivo, TŮMA, Pavel. Autorský zákon. Komentář. Praha: C. H. BECK, 2007, s. 99-101.

[28] Doložka výhrady autorského práva, jinak též copyrightová doložka známá symbolem C v kroužku ©, jinak také Copyright [datum] by [nositel práv], případně také fráze „All rights reserved“ mají svůj právní význam v zemích, které váží vznik autorskoprávní ochrany na formální požadavky. V zemích, které jsou členy RÚB je však vázanost autorskoprávní ochrany na formální požadavky zapovězena čl. 5 odst. 2 RÚB. Např. v USA nabyl zákon implementující RÚB (Berne Convention Implementation Act) účinnosti 1. března 1989 a od tohoto data je v USA užívání doložky výhrady autorského práva dobrovolné.

[29] Srov. čl. 5 odst. 1 RÚB.

[30] Srov. JISC COLLECTION TRUST. In from the Cold: An assessment of the scope of "Orphan Works" and its impact on the delivery of services to the public. 2009, s. 9.

[31] Srov. § 26 odst. 2 AutZ.

[32] Srov. § 58 odst. 1, § 58 odst. 7 a § 59 AutZ.

[33] Srov. § 58 odst. 1 AutZ. K smluvnímu postupu výkonu majetkových práv autorských srov. TŮMA, Pavel. K problematice převoditelnosti majetkových autorských práv. Bulletin advokacie. 2012, č. 4, s. 67-71., Srov. „závazkové autorské právo“ v díle PRCHAL, Petr. Zakázková autorská díla: z pohledu práva závazkového a autorského. Praha: Linde, 2013, 152 s.

[34] Srov. např. případ volného užití díla dle § 30 AutZ či případy zákonných licencí např. § 34 AutZ.

[35] Viz § 46 a násl. AutZ.

[36] Srov. § 12 odst. 4 AutZ. Může se jednat např. digitalizaci literárního díla a jeho zpřístupnění na internetu, vytvoření odvozeného díla apod. Pojem užití díla má v autorském právu značně širší význam nežli v běžném jazyce.

[37] Užít dle svého avšak v souladu s postmortální ochranou dle § 11 odst. 5 AutZ.

[38] Srov. TELEC, Ivo, TŮMA, Pavel. Autorský zákon. Komentář. Praha: C. H. BECK, 2007, s. 3.

[39] Viz čl. 1 odst. 8 (8) Ústavy USA „…podpořit úspěch vědy a užitých umění stanovením autorům a vynálezcům výhradního časově omezeného práva k jejich sepsaným dílům a vynálezům“.

[40] Srov. § 201 písm. d) a § 204 CA.

[41] To samé platí i obráceně v případě spoluautorů.

[42] Viz pojem „nositel práv“ ve směrnice Evropského parlamentu a Rady 2012/28/EU ze dne 25. října 2012 o některých povolených způsobech užití osiřelých děl.

[43] TELEC, Ivo, TŮMA, Pavel. Autorský zákon. Komentář. Praha: C. H. BECK, 2007, s. 557.

[44] Nositelem práv může být fyzická i právnická osoba. V případě právnické osoby, může být otázka dohledatelnosti takového nositele složitější v důsledku obchodních přeměn případně i zániku takové osoby.

[45] Totéž platí také pro pracovní vztah mezi družstvem a jeho členem. Viz § 58 odst. 1 AutZ.

[46] Díla kolektivní jsou pojmově díla spoluautorská dle § 8 AutZ. Ale jedná se zpravidla o díla investičně náročná, která vyžadují podnět a vedení (investici) od jejich zadavatele (objednatele nebo zaměstnavatele), kterou je potřeba v nastavení právní úpravy zohlednit.

[47] Srov. TELEC, Ivo, TŮMA, Pavel. Autorský zákon. Komentář. Praha: C. H. BECK, 2007, s. 100.

[48] Srov. TŮMA, Pavel. K problematice převoditelnosti majetkových autorských práv. Bulletin advokacie. 2012, č. 4, s. 67-71.

[49] Srov. také § 577 a násl. ObchZ, popř. také § 724 a násl. ObčZ.

[50] Více k tomu TELEC, Ivo, TŮMA, Pavel. Autorský zákon. Komentář. Praha: C. H. BECK, 2007, s. 100-101.

[51] Srov. § 18 odst. 2 AutZ.

[52] Srov. § 37 odst. 1 a 4 AutZ.

[53] Srov. tzv. „fair dealing“ v autorském právu Spojeného království či „fair use“ v autorském právu USA. Doktrinálně se jedná o výkladová pravidla, která vycházejí z tzv. spravedlivého nakládání a jsou konkretizací obecného testu proporcionality. V konkrétních kritériích jsou však tato výkladová pravidla odlišná.

[54] Srov. § 37 odst. 1 písm. b) AutZ. Náhradní rozmnoženina byla do AutZ doplněna při novelizaci zákonem 216/2006 Sb. Do té doby AutZ neumožňoval pořízení rozmnoženiny pro jiné než archivační a konzervační účely, a to ani při ztrátě rozmnoženiny díla. Viz KŘÍŽ, Jan. Autorský zákon a předpisy souvisící: Komentář Text autorizován k 1. 11. 2002. Praha: Linde, 2002, s. 128.

[55] TELEC, Ivo, TŮMA, Pavel. Autorský zákon. Komentář. Praha: C. H. BECK, 2007, s. 389.

[56] Srov. § 37 odst. 1 písm. c) AutZ.

[57] Srov. § 37 odst. 1 písm. c) AutZ a dále viz TELEC, Ivo, TŮMA, Pavel. Autorský zákon. Komentář. Praha: C. H. BECK, 2007, s. 390.

[58] Srov. MELZER, Filip. Metodologie nalézání práva: úvod do právní argumentace. Vyd. 1. Praha: C.H. Beck, 2010, xviii, s. 228. Právnické učebnice (C.H. Beck).

[59] I autorské právo USA, ve kterém jsou bezúplatné zákonné licence vzácností, upravuje v § 108 písm. h) CA knihovní licenci jako výjimku z výlučného práva autorského pro knihovny a archivy za účelem ochrany (konzervace), vědy a výzkumu, pokud jde o dílo, u něhož zbývá posledních dvacet let trvání autorského práva. Dle § 108 písm. h) odst. 1 CA knihovní licence je podmíněna tím, že dílo není komerčně užíváno nebo není dostupné za přiměřenou cenu a nositel práv výslovně neodporoval užití díla v rámci knihovní licence. Knihovní licence v autorském právu USA umožňuje uvedeným institucím taktéž zpřístupňování díla veřejnosti (i např. pomocí internetu). Vede se však diskuze zejména ohledně období posledních 20 let trvání autorského práva, pro které lze knihovní licence aplikovat. Jednak bývá v praxi obtížné určovat stáří díla, a u některých děl může být dokonce období posledních dvaceti let jejich ochrany příliš pozdě, neboť toto období dalece přesahuje životnost hmotného nosiče díla, typicky např. filmy, zvukové nahrávky nebo fotografie. Lze mít i pochybnosti o určitosti pojmu „přiměřená cena“ (reasonable price) díla, a jeho vhodnosti pro knihovní licenci. Dále srov. i § 108 písm. c) CA.

[60] AutZ nestanoví, že zařízení uvedená v § 37 odst. 1 by museli být nutně právnické osoby, tedy je možné, aby šlo o osoby fyzické, ale takové, které provozují zařízení uvedené v § 37 odst. 1 AutZ Srov. TELEC, Ivo, TŮMA, Pavel. Autorský zákon. Komentář. Praha: C. H. BECK, 2007, s. 389.

[61] Vcelku běžná může být pro jednotlivce například nutnost digitalizovat a zpřístupnit staré rodinné fotografie od neznámého autora. Za představu stojí rozčarování zákazníka poté, co mu zhotovitel rozmnoženiny oznámí, že digitalizaci fotografií nelze provést bez souhlasu nositelů práv.

[62] Viz recital č. 24 a čl. 1 odst. 5 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2012/28/EU ze dne 25. října 2012 o některých povolených způsobech užití osiřelých děl.

[63] Např. Švédsko, Dánsko, Maďarsko.

[64] viď § 7 ods. 1 písm. f) SAZ

[65] viď § 7 ods. 3 písm. a) SAZ

[66] Koncept výtvarného diela však môže byť napríklad aj v podobe nejakého opisného textu. To však neznamená, že pojem „koncept” sa ako širší pojem nemôže prekrývať s pojmom „náčrt”.

[67] Mám vážnu pochybnosť či označenie „vedecké“ sa môže vzťahovať k nejakej forme, pretože tak vedeckú štúdiu či článok vo vedeckom časopise alebo vedeckú monografiu či poster na vedeckej konferencii možno označiť za literárne diela s vedeckým obsahom. Možno namietať, že pod vedecké diela možno zaradiť prednášky na vedeckých konferenciách. Na druhej strane však možno argumentovať tým, že vedecká prednáška je tiež literárne dielo, pretože ak by tomu tak nebolo tak inú prednášku alebo prejav ktorý nie je vedecký a ani umelecký, nie je zaraditeľný pod žiadnu z troch foriem vymedzených zákonom v rámci všeobecného vymedzenia predmetu autorskoprávnej ochrany. Z uvedeného vyplýva, že slovo vedecký sa nemôže vzťahovať k forme ale vždy len k obsahu. V tejto súvislosti je možné upozorniť aj na § 5 ods. 13 SAZ, podľa ktorého „Umelecký výkon je predvedenie, prednes alebo iné tvorivé vykonanie umeleckého diela alebo folklórneho diela...“. Pokiaľ by prívlastky „umelecké“ a „folklórne“ odkazovali na formu, tak takéto vymedzenie pojmov nie je zmysluplné, pretože folklór nevyužíva špecifické formy. Ak by však slová „umelecké“ a „folklórne“ odkazovali na isté vlastnosti obsahu diela, tu by sa oba pojmy čiastočne prekrývali, pretože čo je folklórne je spravidla aj umelecké ale to čo je umelecké nemusí byť folklórne. Dôležitejšie je však to, že ak by predmetné slová odkazovali na obsah, tak by išlo o nesystémové ustanovenie vo vzťahu k §7 ods. 1, kde triáda pojmov vymedzujúcich podmienky autorskoprávnej ochrany má mať vzťah k forme a nie k obsahu.

[68] Napríklad dielo výtvarného umenia nemusí byť nevyhnutne vyjadrené len v umeleckej forme, teda niektorou z techník exemplifikatívne uvedených v SAZ pod §7 ods. 1) písm. f) - maľba, kresba, náčrt, ilustrácia, socha a iné dielo výtvarného umenia. Pretože je možné uvažovať aj o spojení diela výtvarného umenia s dielom literárnym, napríklad ak nejaký literárny text je graficky usporiadaný tak, že vytvára nejaký obraz, alebo dokonca môže ísť zároveň aj o dielo vedecké, ak tento text je možné považovať za vedecký článok.

[69] Porovnaj Zykmund, Václav: Umenie a gýč. Vydavateľstvo Slovenského fondu výtvarných umení, Bratislava 1966, s. 12: „O gýči hovorí sa zväčša ako o jave súvisiacom s umením. Najčastejšie opisuje sa táto súvislosť ako negatívna. Znamená to, že gýč, hoci nesporne patrí do sféry „kultúrnych“ javov, odlišuje sa od umenia tak, že ho nezaraďujeme do umeleckej produkcie. Naopak, gýč stavia sa svojou podstatou jednoznačne proti umeniu, v istých situáciách je jeho protikladom.“

[70] Aj tu by sa dalo namietať, že forma (napr. kreslený obrázok) a použitá technika (napríklad perokresba) nemôžu byť pri určení či ide o dielo alebo nie oddelené od obsahu, lebo v tom prípade by autorským dielom mohol byť aj technický výkres nejakej súčiastky.

[71] Porovnaj http://www.artmuseum.cz/smery_list.php?smer_id=75. Prístup 29.4.2014.

[72] I keď by bolo možné namietať, že absencia niečoho je rovnako vnímateľná ako prítomnosť niečoho, čiže názov presne vystihuje to, čo je „vystavené“. Čiže vznik diela by bolo možné pripustiť avšak nie vznik jeho ochrany. Problém je ale v tom, že absencia niečoho sa nedá vymedziť a tým nemožno ani vymedziť predmet právnej ochrany.

[73] Zvukové ukážky týchto diel sú prístupné na internetovej stránke: http://www.milanknizak.com/195-hudba/220-destruovana-hudba/. Prístup 2.5.2014.

[74] Zákon tieto osoby označuje ako autorov.

[75] Napríklad ak by išlo o kolektívnu vedeckú monografiu, ktorá vznikla ako projekt editora. Jednotlivé kapitoly takejto monografie, ktoré pochádzajú od rôznych autorov (prípadne spoluautorov) sú spôsobilé existovať ako samostatné diela a byť publikované vo vedeckých časopisoch alebo konferenčných zborníkoch.

[76] Termín „transsunstanciácia“ (prepodstatnenie) sa sakramentológii používa vo význame premeny chleba na telo Ježiša Krista. Som toho názoru, že tento termín možno použiť aj v novom kontexte pre zmenu statusu v prípade ready made objektov, pretože tak ako nie je rozdiel v zmyslovom vnímaní hostie po premenení, rovnako nie je rozdiel v zmyslovom vnímaní priemyselne vyrobeného objektu, ktorý sa rozhodnutím autora zmenil na autorské dielo. Z iného pohľadu tu však možno uvažovať aj o trabsformácii, nie však o tranformácii objektu ako takého (pretože jeho inštalácia na nejaký podstavec je nepodstatná) ale išlo by o to, že spravidla trojrozmerný objekt, ktorý nebol zhmotnený v umeleckej forme sa rozhodnutím autora zmenil na sochu a teda sa stal predmetom vyjadreným v umeleckej forme.

[77] Posolstvom takéhoto diela má byť podľa teoretikov umenia protest proti modernistickej konvencii, z ktorej sa stala oficiálna kultúra.

[78] Sol LeWitt publikoval svoj manifest v roce 1967 v americkom umeleckom časopise Artforum. Publikovanie toto článku sa považuj za oficiálny začiatok hnutia konceptuálneho umenia, hoci konceptuálne diela iných umelcov vznikli už aj skôr.

[79] Ide o tzv. polymérové konzervovanie,ktoré si v roku 1970 dal patentovať Gunther von Hagens, Voda v bunkách je najprv nahradená acetónom a následne silikónom, polyesterom alebo epoxidovou živicou.

[80] Česká spoločnosť JSV Group organizuje svoje výstavy ľudských tiel na základe licencie, ktorú získala od americkej spoločnosti GForce Exhibitions.

[81] Výberom exponátov a koncepčným usporiadaním exponátov ako prvkov tvoriacich nejaký zmysluplný celok.

[82] Hibbs, Thomas: Dead Body Porn. In The New Atlantis, No. 15, 2007, s. 128-131. Tiež prístupné na http://www.thenewatlantis.com/publications/dead-body-porn. Prístup 12.5..2014.

[83]https://search.yahoo.com/search;_ylt=A0LEVylMFEVT1DIAkn1XNyoA;_ylc=X1MDMjc2NjY3OQRfcgMyBGJjawM3cHQ5dHJ0OWthNTFnJTI2YiUzRDMlMjZzJTNEN24EZnIDeWZwLXQtOTAxBGdwcmlkA1dRc1ZXX1Q2UlZLRzY5Y0trTnNZZkEEbXRlc3RpZANBRDAxJTNEU01FMzQxJTI2QVNTVCUzRFFJMDYzJTI2TVNGVCUzREFDQlkzNiUyNlROMDElM0RWSVA0MDAlMjZVSTAxJTNEVklQMzc1JTI2VU5JJTNEUkNGMDQzBG5fcnNsdAMxMARuX3N1Z2cDMQRvcmlnaW4Dc2VhcmNoLnlhaG9vLmNvbQRwb3MDMQRwcXN0cgNwZXJmb3JtYW5jZSBhcyBhcnQEcHFzdHJsAzE4BHFzdHJsAzMwBHF1ZXJ5A3BlcmZvcm1hbmNlIGFzIHBlcmZvcm1hbmNlIGFydAR0X3N0bXADMTM5NzAzNjcyOTE5MQR2dGVzdGlkA1ZJUDM3NQ--?gprid=WQsVW_T6RVKG69cKkNsYfA&pvid=bGq9ITk4LjF89T3fU0UUMAnQMTU4LlNFFEz_vxIY&p=performance+as+performance+art&fr2=sa-gp&fr=yfp-t-901. Prístup 20.4.2014.

[84] A to aj napriek tomu, že performance sa od svojho zrodu snaží byť antitézou k tradičnému divadlu.

[85] Už predtým sa v roku 2012 sa Pavlevskij pred moskovskou radnicou nahý omotal ostnatým drôtom, čo malo poukázať na život v represívnej spoločnosti.

[86] Eliáš, Karel: Věc jako pojem soukromého práva. In Právní rozhledy 4/2007, s. 119.

[87] Tu si mimochodom možno tiež položiť otázku, či je možné aby vznikla autorskoprávna ochrana vo vzťahu k takýmto technickým zariadeniam na poskytovanie zábavy. Myslím si že je to možné, za predpokladu, že výtvarné stvárnenie strašidiel by bolo tvorivé (čiže v niečom originálne) a ak by osobne strašil aj samotný tvorca „programu“ ktorý návštevníci absolvujú, tak by boli naplnené všetky znaky performance so znakmi dramatického diela, za predpokladu, že by tento program nebol úplne konvenčný alebo dokonca rutinný.

[88]„... the tension between the crowd's expectations and the strict limitations he placed on their access to him gave the piece its spatial charge.” Viď http://www.volny.cz/rhorvitz/burden.html. Prístup 15.4.2014.

[89] To neznamená že pornografický výtvor za istých podmienok nemôže byť umeleckým dielom.

[90] Podľa Andreja Jerofejeva sa umelecký aktivizmus začal prejavovať po Stalinovej smrti, keď niektorí umelci začali tvoriť apoliticky, čo znamenalo odmietnutie požiadavky angažovanosti. Viď http://art.ihned.cz/c1-59472440-andrej-jerofejev-pussy-riot-meetfactory-rozhovor. Prístup 13.5.2014.

[91] http://revue.idnes.cz/patri-souloz-na-podium-070-/sex.aspx?c=A031021_164645_sex_jup. Prístup 14.5.2014.

[92] Viď § 5 ods. 13) SAZ: Umelecký výkon je predvedenie, prednes alebo iné tvorivé vykonanie umeleckého diela alebo folklórneho diela spevom, hraním, recitáciou, tancom alebo iným spôsobom.

[93] Pozn.: príspevok bol zverejnený v časopise Duševné vlastníctvo č. 4/2013.

[94] Oblasť autorského práva zahŕňa nielen autorské práva, ale aj právo príbuzné autorskému právu (právo výkonných umelcov) a práva súvisiace s autorským právom (právo výrobcov zvukový a zvukovo-obrazových záznamov, právo vysielateľov a osobitné právo k databáze).

[95] Pojem „kodifikácia“ pre účely tohto príspevku používame v širšom zmysle, keď pod neho zahŕňame nielen „klasické“ či „základné“ kódexy typu Občiansky zákonník či Občiansky súdny poriadok, ktoré systematicky upravujú celé právne odvetvie, ale aj tzv. „malé kódexy“, resp. „komplexné zákony“ upravujúce menšiu časť právneho poriadku. Typickým príkladom „malého kódexu“ je potom Exekučný poriadok alebo Daňový poriadok a teoreticky by k nim mohol patriť aj uvažovaný zákon o priemyselnom vlastníctve. Opísané rozlišovanie medzi „klasickými“ kódexmi a „malými“ kódexmi v teoreticko-právnej rovine spracovali J. Wintr a A. Winterová. Pozri GERLOCH, A. a kol.: Teorie a praxe tvorby práva. Praha. ASPI, 2008, s. 161 a tam uvedené odkazy.

[96] Ministerstvo kultúry SR vypracovalo legislatívny zámer autorského zákona, ktoré v polovici augusta 2013 predložilo do medzirezortného pripomienkového konania s predbežne plánovanou účinnosťou nového autorského zákona v roku 2015. Legislatívny zámer je dostupný na Portáli právnych predpisov https://lt.justice.gov.sk.

[97] Zákon č. 527/1990 Zb. je potrebné považovať za legislatívny relikt len s niekoľkými platnými ustanoveniami, z ktorých niektoré už stratili akékoľvek praktické opodstatnenie a stali sa obsolétnymi.

[98] Dovolíme si citovať J. Prusáka. „Všeobecnosť právnych noriem umožňuje, aby právo v potrebnej šírke a hĺbke vyjadrilo predmet právnej úpravy, a tak vytvorilo rámec na všetky varianty vzťahov, ktoré prinesie život a ktoré do detailov nie je možné predvídať. Konkretizáciu predmetu úpravy obsahujú špeciálne právny normy. Čím je norma všeobecnejšia, tým je jej životnosť dlhšia a čím je norma špeciálnejšia, tým je jej životnosť kratšia. Pri tvorbe noriem sa treba vyvarovať toho, aby špeciálne normy mali kauzistický charakter a aby generálne normy v dôsledku ich priveľkej abstraktnosti nestratili schopnosť regulovať určitý druh

spoločenských vzťahov a správania.“ PRUSÁK, J. Teória práva. PF UK. Bratislava 2001, s. 250.

[99] Príkladom vzťahov generality a špeciality bol zákon č. 478/1992 Zb. o úžitkových vzoroch, ktorý v § 21 ods. 2 stanovil: „Na uplatňovanie práva na úžitkový vzor, vzťahy spolupôvodcov, vzťahy spolumajiteľov, prevod, prechod, záložné právo, zmluvnú licenciu, postavenie účastníkov konania, zastupovanie pred úradom, zastavenie konania, predĺženie lehoty, pokračovanie v konaní, uvedenie do predošlého stavu, určovacie konanie, opravné prostriedky a na ochranu proti porušovaniu práv sa obdobne použijú ustanovenia patentového zákona.“ Podobne zákon č. 529/1991 Zb. o ochrane topografií polovodičových výrobkov v § 18 ods. 2 odkazoval na analogickú aplikáciu ustanovení zákona č. 527/1990 Zb.: „Pre práva spolumajiteľov topografie, pre zápis licenčných zmlúv na využitie topografie, pre prevody topografií, pre zastupovanie v konaní pred Úradom, pre zastavenie konania, pre zápis topografií utajovaných podľa osobitných predpisov, pre opravné konanie a pre porušovanie práv sa obdobne použijú ustanovenia zákona o vynálezoch, priemyselných vzoroch a zlepšovacích návrhoch.“

[100] Pozri dôvodové správy k zákonu č. 517/2007 Z. z. o úžitkových vzoroch a k zákonu  č. 146/2000 Z. z. o ochrane topografií polovodičových výrobkov.

[101] V tomto zmysle hovorí o zmiešanej povahe práva priemyselného vlastníctva aj PRUSÁK, J. Teória práva. PF UK. Bratislava 2001, s. 253.

[102] Podľa J. Kyselu jedným z prvkov kritiky práva v ČR je príliš skoré a príliš ľahké rozhodnutie o príprave novej právnej úpravy, čo býva považované za dôsledok preceňovania možností právnej regulácie. Napríklad vláda zadá pripraviť návrh zákona o riešení X, a nie navrhnúť varianty riešenia X. V tejto súvislosti J. Kysela poukazuje aj na zoznamy odporúčaní OECD (projekty Regulatory Reform a Better Regulation), ktoré preferujú posudzovanie variantov riešení problému, medzi ktorými je legislatívny zásah iba jednou, azda poslednou z možností; vždy má byť zvažované aj „ničnerobenie“. Je nutné, aby zákonodarca odolal pokušeniu zasiahnuť; má ponechať priestor správnej a súdnej praxi a pri všeobecnom príklone k deregulácií tiež aktivite občanov a iným normatívnym systémom – zákon je predsa vždy zásahom do slobody. Pozri GERLOCH, A. a kol.: Teorie a praxe tvorby práva. Praha. ASPI, 2008, s. 43-44.

[103] Pozri napr. HUSOVEC, M. Obchodné delikty – čím sa vlastne riadite? Dostupné na www.lexforum.cz.

[104] Pozri www.justice.gov.sk/Stranky/Nase-sluzby/Nase-projekty/Obciansky-zakonnik/Obciansky-zakonnik.aspx.

[105] Napríklad podľa § 51 ods. 5 zákona č. 506/2009 Z. z. o ochranných známkach na konanie pred úradom podľa tohto zákona sa vzťahujú všeobecné predpisy o správnom konaní (správny poriadok) s výnimkou ustanovení § 19, 28, 29, 32 až 34, 39, 49, 50, § 59 ods. 1 a § 60.

[106] Podľa § 61 správneho poriadku proti rozhodnutiu ústredného orgánu štátnej správy, vydanému v prvom stupni, možno podať na tomto orgáne v lehote 15 dní odo dňa oznámenia rozhodnutia rozklad; včas podaný rozklad má odkladný účinok. O rozklade rozhoduje vedúci ústredného orgánu štátnej správy na základe návrhu ním ustanovenej osobitnej komisie. Proti tomuto rozhodnutiu sa nemožno odvolať. Ustanovenia o odvolacom konaní sa primerane vzťahujú aj na konanie o rozklade.

[107] Podľa J. Vačoka by takýto model síce mal viacero nesporných výhod (náhrada súdneho prieskumu), ale tiež si uvedomuje jeho nerealizovateľnosť. Pozri VAČOK, J. Postavenie odvolacieho správneho orgánu v správnom konaní. In Všeobecné správne konanie. Bratislava. PF UK, 2010, s. 147-153

[108] www.etrend.sk/trend-archiv/rok-2011/cislo-20/neznama-eserocka-pyta-peniaze-za-e-faktury.html.

[109] V zahraničí je podobným spôsobom podmienené vymáhanie práv zo „short term patents“ (Írsko) a „innovative patents“ (Austrália). Preskúmať by sa mal súlad so smernicou 2004/48/ES o vymožiteľnosti práv.

[110] Podľa J. Grospiča kodifikácia určitého odvetvia či oblasti práva je najvýznamnejším legislatívnym nástrojom zvyšovania úrovne právnych predpisov a je nepochybné, že práve kodifikáciou možno dosiahnuť vysoký stupeň zjednotenia čiastkových právnych úprav a vyššiu kvalitu právnej regulácie. J. Grospič však zároveň správne pripomína, že kodifikácia je časovo i odborne vysoko náročná a nie všetky oblasti právneho poriadku sú na kodifikáciu vhodné. E. Kružíková a V. Mezřický ako vhodný príklad uvádzajú oblasť práva životného prostredia, čo potvrdzujú aj legislatívne trendy vo viacerých členských štátoch EÚ. Pozri KRUŽÍKOVÁ, E. a MEZŘICKÝ, V.: Základní otázky kodifikace práva životního prostředí. IN: Otázky tvorby práva v České republice, Polské republice a Slovenské republice, Aleš Čeněk, Plzeň 2005, s. 193-204.

Pozri aj GROSPIČ, J. Podněty OECD a Evropské asociace pro legislativu ke zkvalitnění právní regulace. In Otázky tvorby práva v České republice, Polské republice a Slovenské republice. Aleš Čeněk, Plzeň 2005, s. 145-160.

[111] Anglické verzie všetkých zákonov spomínaných v tomto príspevku možno nájsť na www.wipo.int/wipolex/en.

[112] Do pôsobnosti rezortu justície patrí v Estónsku aj patentový úrad a celá oblasť duševného vlastníctva.

[113] Pre zaujímavosť životopis Dr. Kelliho možno nájsť na www.juridicainternational.eu/13859.

[114] http://news.err.ee/society/cd7e2629-77ba-40f9-a501-790231f7dd7e

[115] Autorka príspevku je absolventkou Právnickej fakulty Trnavskej univerzity v Trnave (2012) a v súčasnosti de facto asistentkou patentovej zástupkyne Dagmar Čechvalovej v patentovej a známkovej kancelárii inventa Patentová a známková kancelária s.r.o. so sídlom v Bratislave.

[116] Nurton, J. 2013. How first-to-file affects the USPTO. In Managing Intellectual Property. (online). (cit. 2013-03-27). Dostupné na internete: http://www.managingip.com/Article/3181629/Search/How-first-to-file-affects-the-USPTO.html

[117] Anglicky „Convention on the Grant of European Patents“.

[118] Anglicky „Unitary Patent“.

[119] Anglicky „European Unified Patent Court“ (skr. „UPC“).

[120] Agasse, S. 2013. Creating a European Unitary Patent. In Germain & Maureau Intellectual Property Newsletter 2013. (online). (2013-02-22). Dostupné na internete: http://germainmaureau.com/sites/default/files/publications/unitary%20patent_0.pdf

[121] Pozri Gielen, CH. Van Vondelen, B. 2012. What are the consequences of the IP Translator case? In AIPPI e-News. No. 26. September 2012. (online). (2013-04-09). Dostupné na internete: https://www.aippi.org/enews/2012/edition26/Charles_Gielen.html

[122] Rozsudok Súdneho dvora vo veci C-307/10 „IP Translator“. Dostupné na internete: http://curia.europa.eu/juris/document/document.jsf?text=&docid=124102&pageIndex=0&doclang=sk&mode=lst&dir=&occ=first&part=1&cid=1315751

[123] Pozri Nurton, J. 2012. Use in one member state might be enough – CJEU rules in ONEL case. In Managing Intellectual Property. (online). (2013-03-27). Dostupné na internete: http://www.managingip.com/Article/3133422/Search/Use-in-one-member-state-might-be-enoughCJEU-rules-in.html Pozri tiež Von Mühlendahl, A. Trademark Law. Court of Justice of the European Union: Territorial coverage as an element in judging „genuine use“ of Community trademark. In BARDEHLE PAGENBERG IP Report. IP Report 2013/I. p. 14. Dostupné na internete: http://www.bardehle.com/en/publications/search_in_all_publications/document/ip-report-2013i.html

[124] Skratka z anglického „Community Trademark“.

[125] Anglicky „all circumstances“ rule. Pozri prof. Von Mühlendahl, A. Trademark Law. Court of Justice of the European Union: Territorial coverage as an element in judging „genuine use“ of Community trademark. In BARDEHLE PAGENBERG IP Report. IP Report 2013/I. p. 14. Dostupné na internete: http://www.bardehle.com/en/publications/search_in_all_publications/document/ip-report-2013i.html

[126] Rozsudok Súdneho dvora vo veci C-149/11 „ONEL/OMEL“. Dostupné na internete:

http://curia.europa.eu/juris/document/document.jsf?text=&docid=131968&pageIndex=0&doclang=sk&mode=lst&dir=&occ=first&part=1&cid=1316897

[127] Slovensky „zúčtovací ústav ochranných známok“ (preklad autorky).

[128] Pozri WIPR. Trademark Clearinghouse opens for business. 2013. In World Intellectual Property Review. (online). (2013-04-04). Dostupné na internete: http://www.worldipreview.com/news/trademark-clearinghouse-opens-for-business Pozri tiež http://www.worldipreview.com/search-results?keywords=trademark+Clearinghouse&search=Search

[129] Pojem používaný Komisiou.

[130] Pozri Nurton, J. Crompton, S. 2013. Welcome to the European Trade Mark. In Managing Intellectual Property. (online). (2013-03-27). Dostupné na internete: http://www.managingip.com/Article/3160038/Search/Welcome-to-the-European-trade-mark.html Pozri tiež WIPR. Shaking up the EU trademark system. 2013. In World Intellectual Property Review. (online). (2013-04-16). Dostupné na internete: http://www.worldipreview.com/article/shaking-up-the-eu-trademark-system Pozri k tomu Von Mühlendahl, A. Trademark Law. Reform of European Trademark Law after 25 Years: European Commission makes proposals to amend Community Trademark Regulation and to recast Trademarks Directive. In BARDEHLE PAGENBERG IP Report. IP Report 2013 Special/I. Dostupné na internete: http://www.bardehle.com/uploads/files/IP_Report_2013_Special_I.pdf

[131] Anglicky „Study on Geographical indication protection for non-agricultural products in the Internal market“. Dostupná na internete: http://ec.europa.eu/internal_market/indprop/docs/geo-indications/130322_geo-indications-non-agri-study_en.pdf

[132] European Commission. Geographical indications for non-agricultural products. (online). (2013-04-05). Dostupné na internete: http://ec.europa.eu/internal_market/indprop/geo-indications/index_en.htm

[133] Anglicky „European Trademark“.

[134] Anglicky „graphic representation“.

[135] Anglicky „distinctiveness“.

[136] Anglicky „Office for Harmonization in the Internal Market“.

[137] V Slovenskej republike Úrad priemyselného vlastníctva SR (anglicky „Industrial Property Office of the Slovak Republic“) so sídlom v Banskej Bystrici.

[138] Čl. 290 Zmluvy o fungovaní EÚ znie: „ 1. Legislatívny akt môže na Komisiu delegovať právomoc prijímať všeobecne záväzné nelegislatívne akty, ktorými sa dopĺňajú alebo menia určité nepodstatné prvky legislatívneho aktu. Ciele, obsah, rozsah a trvanie delegovania právomoci sú výslovne vymedzené v legislatívnych aktoch. Základné otázky určitej oblasti sú vyhradené legislatívnemu aktu, a preto nemôžu byť predmetom delegovania právomoci. 2. Legislatívne akty výslovne ustanovujú podmienky, ktorým delegovanie podlieha, a ktoré môžu byť takéto: a) Európsky parlament alebo Rada sa môžu rozhodnúť odvolať delegovanie; b) delegovaný právny akt môže nadobudnúť účinnosť, len ak Európsky parlament alebo Rada nevznesú žiadne námietky v lehote stanovenej legislatívnym aktom. Na účely písmen a) a b) sa Európsky parlament uznáša väčšinou svojich členov a Rada sa uznáša kvalifikovanou väčšinou. 3. V názve delegovaných aktov sa uvádza slovo „delegovaná“ alebo „delegované“.“

[139] Návrh NARIADENIE EURÓPSKEHO PARLAMENTU A RADY, ktorým sa mení nariadenie Rady (ES) č. 207/2009 o ochrannej známke Spoločenstva. str. 3. Dostupný na internete: http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=COM:2013:0161:FIN:SK:PDF

[140] Návrh SMERNICA EURÓPSKEHO PARLAMENTU A RADY o aproximácii právnych predpisov členských štátov v oblasti ochranných známok. str. 3. Dostupný na internete: http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=COM:2013:0162:FIN:SK:PDF

[141] WIPR. Shaking up the EU trademark system. 2013. In World Intellectual Property Review. (online). (2013-04-16). Dostupné na internete: http://www.worldipreview.com/article/shaking-up-the-eu-trademark-system

[142] Anglicky „counterfeits“.

[143] Autor je odborným asistentem na Právnické fakultě Univerzity Palackého v Olomouci a patentovým zástupce (M+D). Rovněž působí na Panevropské vysoké škole.

[144] Zcela záměrně nechci v tomto příspěvku řešit otázky možné nekalé soutěže, zejména případného parazitování na pověsti, protože tento příspěvek se zabývá otázkami jinými. Nadto lze v užití slova „tvarůžek“ pro s ním nijak nesouvisející službu považovat za uznání všeobecné známosti výrobku a jeho základních vlastností.

[145] Oba filmy - režisér Hofman, Eduard, rok vydání (natočení 1950), citace pochází z DVD vydaného v roce 1994 společností Země pohádek a.s.

[146] režie: Martin Žabka, námět a scénář: Josef Lamka a Hana Lamková. (C) 2013 Bio Illusion CinemArt. Distribuce: CinemArt

[147] V roce 1954 došlo i k vydání vyhlášky úřadu pro normalisaci č. 170/1954 Ú.l., kterou se vyhlašují státní normy pro olomoucké tvarůžky, pro čapky pro závěsné isolátory, pro mazací zařízení, pro kovové sporáky pro domácnost, pro řezivo, pro vodostavební betony, pro přihlášky k odběru elektřiny v drobném, pro zrychlené stanovení síry a pro papír pro elektrotechniku. Ve vztahu k výrobku “olomoucké tvarůžky” tato vyhláška s účinností od 01.08.1954 promulgovala tehdejší normu ČSN 57 1240 “Olomoucké tvarůžky” technickou státní normou, která vytyčovala zejména hlavní znaky technologického postupu, jednala o surovinách a přísadách, obalech, označení, skladování, dopravě a přejímacích podmínkách olomouckých tvarůžků (k tomu srov. § 1 cit. vyhlášky ÚpN 170/1954 Ú.l.).

[148] Běžně známá i jen jako “Povídání o pejskovi a kočičce” - tento zkrácený název dále rovněž používám jako synonymum v tomto příspěvku

[149] Autor sám vychází z elektronického vydání, které ve formě e-book formátu mobi vydalo nakladatelství Apostrof v roce 2011, ISBN 978-80-904887-3-1

[150] Pozn.autora: Ačkoliv zvukový doprovod hovoří o syrečku, obrazový snímek ukazuje hned plný zvon syrečků

[151] Fotografie převzata (a v tomto směru citována) z knihy Bartková, H.: Prostějov. Zmizelá Morava. Praha – Litomyšl : Paseka, 2007. ISBN 978-80-7185-854-6. Obrazová příloha č.93 na nečíslované straně knihy, jakož i vysvětlivka k ní na s. 61.

[152] Zcela záměrně se v tomto příspěvku vyhýbám řešení otázky použití slov „PRAVÝ ORIGINÁL OD MADETY“, neboť by tento příspěvek překročil své hranice a nutně by začal řešit otázky soutěžní - nekalé soutěže, kterou však nechci ani naznačovat. Pouze upozorňuji, že použití slova „Pravý“ či „Originál“ je soutěžně velmi citlivé.

[153] K tomu srov. Černý, M.: Tradiční názvy a označení zeměpisných údajů. In PDV/IPL-UPOL-OPDNY2012(MONSE). Editor Michal Černý. Olomouc : Iuridicum Olomoucense, 2013. E-kniha (formát MOBI). ISBN 978-80-87382-49-3. Dostupná on-line na adrese: www.michalcerny.net/iuridicum.html

[154] zapsána pro MADETA a.s., číslo zápisu 320383 (č.spisu 484556).

[155] aktuálně na poshovovací lhůtě, známka s prioritou od 09.08.2004, č.zápisu 271981 (č.spisu 358111)

[156] Databáze s výstupu z rejstříku ochranných známek je dostupná na internetových stránkách Úřadu průmyslového vlastnictví na adrese www.upv.cz

[157] Pozn. autora: O klamání veřejnosti ohledně původu zřejmě není možné uvažovat - důvodem je slovo “jihočeský”, v úvahu by připadaly důvody neplatnosti uvedené v § 4 písm. l) a v § 6 odst. 1 písm. h) ve spojení s ustanovením § 32 odst.1 zákona č. 441/2003 Sb., o ochranných známkách. Důvodem by byla silnější povaha práva z chráněného zeměpisného označení.

[158] Šámal, Gřivna, Herczeg, Kratochvíl, Púry, Rizman, Šámalová, Válková, Vanduchová: Trestní zákon (EVK). 2.vydání. Praha : C.H.Beck, 2012. V této knize se olomoucké tvarůžky uvádějí autoři v komentáři na několika místech, např. k ustanovení § 248 TZ “tvarůžky označené v reklamě jako Olomoucké tvarůžky, které byly sice v Olomouci vyrobeny, ale podle jiné receptury a v podstatně horší kvalitě a chuti, než jsou skutečné značkové “Olomoucké tvarůžky” (s.2504). To je dle mého názoru poměrně nepřesné. Zavádějící je rovněž uvádění možnosti použití delokalizační doložky v souvislosti s “olomouckými tvarůžky” (na s.2506), neboť právní předpis k ochraně označení původu a zeměpisného označení (nařízení Rady a EP) takovou možnost zcela vylučuje. Ve vztahu ke komentáři k ustanovení § 268 TZ (porušení práv k ochranné známce a jiným označením) se pak autoři dopouští dalšího hrubého zavádění (na s.2719), když uvádí “Označení původu může tvořit také spojení tohoto označení s druhovým názvem výrobku, ale i spojení zeměpisného označení s fantazijním označením (např. Olomoucké tvarůžky, Žatecký chmel, Velkopopovický Kozel).” Předně v době vydání citovaného komentáře Trestního zákona bylo označení “Olomoucké tvarůžky” již několik let chráněným zeměpisným označením, nikoliv označením původu. Nikdy se však nejednalo o označení fantazijní povahy.

[159] Dříve ale zákaz zdruhovění obsahovalo ustanovení článku 13 odst.2 Nařízení Rady (ES) č. 510 / 2006 o ochraně zeměpisných označení a označení původu zemědělství produktů a potravin. Toto nařízení však bylo zrušeno uvedeným nařízením č. 1151/ 2012, které vstoupilo v platnost 20.dnem po vyhlášení v Úředním věstníku Evropské unie (vyhlášeno dne 14.12.2012).

[160] Tyl, J.K.: Sebrané spisy: Drobnější povídky prostonárodní, báchorky a básně. 1859. S.108. Dostupné on line pomocí Google Books (books.google.com)

[161] Rubes, F.J.: Spisy: Deklamovánky. 1860. S. 335.

[162] Erben, K.J.: Prostonárodní české písně a říkadla: S přílohou nápěvů.1864. S. 33. Dostupné on-line prostřednictvím Google Books (books.google.com)

[163] Hakl, B.: Dětské hry: Vychovatelské pojednání se sbírkou příkladů, zvláště pro rodiče, národní učitele a vychovatele. Praha : I-L- Kober, 1872. S.87. Dostupné on-line prostřednictvím Google Books (books.google.com)

[164] Hašek, J. Osudy dobrého vojáka Švejka za světové války. Vydání třicáté sedmé. Praha : Baronet, 1998. ISBN 80-7214-144-9. S.68. Cit.kontextu „Náš óbršt zakázal vůbec vojákům číst, třebas by to byly i Pražské úřední noviny, v kantýně nesměli do novin balit ani párky, ani syrečky.“

[165] Zmínka obsažena v díle Marek, J.J. – Petiška, M.: Švejk za doby komunismu: Osudy dobrého vojáka Švejka po druhé světové válce. Education, 2013. E-kniha. ISBN 978-80-87781-90-6 (formát epub), ISBN 978-80-87781-91-3 (formát PDF), ISBN 978-80-87781-92-0 (formát mobi). Dostupné on-line prostřednictvím Google Books (books.google.com)

[166] Zahradníčková, V. – Zahradníček, T.: Pravidla českého pravopisu. E-kniha (formát PDF). Tomáš Zahradníček – TZ-one, 2013. ISBN: 978-80-87873-01-4. S.15. Dostupná také on-line prostřednictvím Google Books (books.google.com), dále pak Eislerová, J.: Jaké i/v se píše? Praha : Fragment, 2013. ISBN 978-80-253-1206-3. S.15

[167] Pecinovský, J.: Windows 8: Průvodce začínajícího uživatele. Praha : Grada Publishing, 2013. S.83. ISBN: 978-80-247-4339-4 (tištěná verze), ISBN 978-80-247-8371-0 (e-kniha ve formátu PDF), ISBN 978-80-247-8372-7 (e-kniha ve formátu EPUB). Pozn. autora: Zajímavým je kontext, ve kterém autor tohoto díla používá slovo syreček – v citaci „Jako příklad můžeme uvést „Syreček Ludvík.txt“. Ze jména usoudíte, že se jedná o jakýsi vzácný druh mléčného výrobku, patrně pojmenovaného po členu rodiny, tečka je dána, s tou nic nenaděláte, a z přípony txt vyplývá, že se jedná o dokument textový.

[168] Pozn. autora: Mohlo by jít o quasi zdruhovění, resp. nepravé zdruhovění – ztrátou vazby mezi synonymem a označením v jeho zapsaném tvaru.

[169] Autor je odborným asistentem na Právnické fakultě Univerzity Palackého v Olomouci a patentovým zástupce (M+D). Rovněž působí na Panevropské vysoké škole.

[170] A obsah tohoto příspěvku se s uvedeným „Není syreček jako syreček“ částečně kryje

[171] Oba filmy - režisér Hofman, Eduard, rok vydání (natočení 1950), citace pochází z DVD vydaného v roce 1994 společností Země pohádek a.s.

[172] režie: Martin Žabka, námět a scénář: Josef Lamka a Hana Lamková. (C) 2013 Bio Illusion CinemArt. Distribuce: CinemArt

[173] Běžně známá i jen jako “Povídání o pejskovi a kočičce” - tento zkrácený název dále rovněž používám jako synonymum v tomto příspěvku

[174] Autor sám vychází z elektronického vydání, které ve formě e-book formátu mobi vydalo nakladatelství Apostrof v roce 2011, ISBN 978-80-904887-3-1

[175] Pozn.autora: Ačkoliv zvukový doprovod hovoří o syrečku, obrazový snímek ukazuje hned plný zvon syrečků

[176] Jde o ochranné známky (všechny jsou vyobrazeny v textu): kombinovaná známka Pribináček Vanilka - č.spisu 497486 (č.známky 331315) – zapsaná pro BONGRAIN S.A., a French société anonyme, obrazová známka Společenství (s vyobrazením Robby Bubble) č. spisu 11531464 – zapsaná pro Sektkellerei Schloss Wachenheim AG, a obrazovou známku (s vyobrazením Chupa Chups) č.spisu 6838288 – zapsaná pro PERFETTI VAN MELLE S.P.A.

[177] Citováno dle Macek, J.: Rozhodnutí ve věcech obchodní firmy a nekalé soutěže (2000-2010) II. díl, 1.vydání. Praha : C.H.Beck, 2011. ISBN 978-80-7400-410-0. S. 512. Pozn autora: Věcně se jednalo o reklamní spot národního podniku Budějovický Budvar n.p., který použil slovo “HOKEJIÁDA”, pochodni složené z hokejek (pro lední hokej) v kontextu s olympijskými hrami v Turíně. Dále potvrzeno (zamítnutím dovolání) Nejvyšším soudem - usnesení 23 Cdo 2097/2011. Uvedené rozhodnutí NS uvádí rovněž Ondrejová, D.: Nekalá soutěž v novém Občanském zákoníku. Praha : C.H.Beck, 2014. ISBN 978-80-7400-522-0. na s.84

[178] Pozn. autora: Což sice na první pohled nezní příliš česky, ovšem dává to prostor k regulaci umístění výrobků i k regulaci umístění služeb

[179] Rozhodnutí NS (Rt) 5 Tdo 337/2002 citováno podle ASPI 12+ (ASPI ID JUD25099CZ)

[180] jednalo se autorské dílo Hitler, Adolf: Mein Kampf, jak je patrné z odůvodnění uvedeného rozhodnutí. Bližší identifikace díla však v rozhodnutí uvedena nebyla

[181] Telec, I. - Tůma, P.: Autorský zákon. Komentář. 1.vydání. Praha : C.H.Beck, 2007. ISBN 978-80-7179-608-4. S.24. Telec/Tůma za ně považují ve svém komentáři “díla pornografická, díla propagující zločinecké, rasově či nábožensky nesnášenlivé či jinak nezákonné ideologie.”

[182] cit. dle Telec, I. - Tůma, P.: Autorský zákon. Komentář. 1.vydání. Praha : C.H.Beck, 2007. ISBN 978-80-7179-608-4. S.24. Navazující poznámka autora: Uvedené ustanovení § 1 a § 39 ObčZ směřovalo v době vydání (komentáře) k tehdy platnému a účinnému zákonu č. 40/1964 Sb., Občanskému zákoníku. Dnes by tyto odkazy zřejmě vedly k ustanovením § 1 odst. 2, § 2 odst.3 a § 588 zákona č. 89/2012 Sb., Občanského zákoníku.

[183] např. PRIBINÁČEK je zapsanou slovní ochrannou známkou Společenství (číslo spisu 5329925 u OHIM) pro BONGRIN S.A., vyobrazení produktu ve filmu se ve většině podstatných znaků shoduje se zapsanou kombinovanou národní známkou “Pribináček” - č.spisu 497486 (č.zápisu 331315) - rovněž zapsáno pro BONGRAIN S.A. Dále rovněž množství známek obsahující slovní prvek “Chupa Chups” - ať již známek Společenství (např. mezinárodní známka slovní “CHUPA CHUPS” vlastníka Perfetti Van Melle S.p.A. pro výrobky v třídách 5, 29, 30 a 32, dále např. známka OHIM č.spisu 7459043 a další - zapsané pro stejného vlastníka). Konečně slovní prvek “ROBBY BUBBLE” je obsažen např. v zapsané známce Společenství č.spisu 11531464 (pro vlastníka Sektkellerei Schloss Wachenheim AG).

[184] Byť má právo na předvedení zboží

[185] Ve spojení s ustanovením § 5 NOZ pak ovšem dopadne i na toho, kdo se odborníkem prohlásil při styku s jinou osobou nebo veřejně, ač jím ve skutečnosti není (ve smyslu veřejnoprávního oprávnění).

[186] zákonem č. 501/2001 Sb., byl tento pojem vypuštěn, ovšem knoh-how bylo i nadále akceptováno jako vklad do základního kapitálu obchodní korporace podle tehdejší právní úpravy.

[187] srov. např. rozhodnutí Vrchního soud v Praze (Rc) 7 Cmo 209/2005 (ze dne 02.11.2005), resp. jeho právní věty: “Know-how se zpravidla rozumějí výrobně technické, organizační, obchodní a jiné poznatky, které úmužňují vytvořit takový výsledný produkt, který by bez nich být vytvořen nemohl, a které jsou v daném okamžiku a místě výjimečné. Pro vklad do obchodní společnosti musí být poznatky oddělitelné od jejich nositelů (autorů) a zachytitelné na hmotném substrátu, v dokumentaci. Poznatky musí umožňovat jejich převod a přechod. Otázka, zda se jedná o know-how v technickém smyslu, je otázkou znaleckou, otázka, zda-li se jedná o know-how jako nepeněžitý vklad do základního kapitálu společnosti, tedy zda předmět vkladu je ve skutečnosti know-how v technickém smyslu, je otázkou právní, kterou nemůže řešit znalec, nýbrž soud.” (citováno podle ASPI 12+, ASPI ID JUD234516CZ).

[188] K tomu srov. např. rozhodnutí Nejvyššího soudu (Rc) 29 Cdo 5485/2007, ze dne 14.04.2010: “III. Neobsahuje-li posudek, jímž znalec oceňuje nepeněžitý vklad do akciové společnosti při jejím založení, údaj o tom, zda hodnota vkladu odpovídá emisnímu kursu upsaných akcií splácených tímto vkladem a vyjde-li po založení akciové společnosti najevo, že hodnota nepeněžitého vkladu ke dni vzniku akciové společnosti nedosáhla částky odpovídající emisnímu kursu upsaných akcií splácených tímto vkladem, má to za následek povinnost vkladatele doplatit v penězích rozdíl jsoucí v neprospěch společnosti, do které byl nepeněžitý vklad vložen. Taková vada znaleckého posudku, stejně jako jeho věcná nesprávnost spočívající v chybném určení hodnoty nepeněžitého vkladu tvořeného nemovitostmi, nezpůsobuje neplatnost písemného prohlášení vkladatele jako právního úkonu, na jehož základě dochází (spolu s předáním nemovitostí správci vkladu) ke splacení nepeněžitého vkladu a který je podkladem pro vklad vlastnického práva společnosti k předmětu vkladu (nemovitostem) do katastru nemovitostí.”

[189] Přinejmenším od 01.01.1992, kdy nabyl účinnosti zákon č. 513/1991 Sb., Obchodní zákoník, který upravoval oba tyto smluvní typy – tedy jak smlouvu o dílo, tak i smlouvu o kontrolní činnosti.

[190] Pozn. autora: Klíčová kritéria pro podřízení závazkového vztahu obchodněprávnímu režimu byla obsažena v ustanoveních § 261 a 262 ObZ. Šlo původně o základní trojici případů - buď se závazkový právní vztah týkal u obou účastníků jejich podnikatelské činnosti a tato skutečnost byla již při vzniku vztahu zřejmá (§ 261 odst.1 ObZ), nebo se jednalo o vztah mezi podnikatelem a veřejnoprávní korporací (stát, jednotka územní samosprávy, státní organizace) a podnikatelem, pokud se plnění týkalo veřejných potřeb. Třetím případem pak byla volba obchodněprávního režimu, a to provedená účastníky v písemné formě podle ustanovení § 262 ObZ, kterou účastníci podřizovali svůj vztah Obchodnímu zákoníku (obchodně právnímu režimu).

[191] Obdobně byla normována tato povinnost i v ustanovení § 556 ObZ

[192] Např. rozhodnutí Nejvyššího soudu 29 Odo 729/2006 (ze dne 18.12.2008): „II. Předmětem smlouvy o dílo ve smyslu § 536 a násl. obch. zák. může být i vedení účetnictví, jelikož jeho výstupy mají zpravidla hmotnou povahu.“ Dále pak také rozhodnutí Krajského soudu v Českých Budějovicích č.j. 22 Co 2623/2011, ve kterém tento soud také dovodil, že smlouva o vedení účetnictví je smlouvou o dílo. Formalistické aplikaci takového pravidla ovšem zabránil následně svým nálezem Ústavní soud (nález I.ÚS1883/12), podle kterého: „Ústavní soud apeluje na obecné soudy, aby v rozhodovací činnosti upřednostňovaly takové interpretační metody, namísto dosloveného výkladu právních norem, které umožní spravedlivou úpravu práv a povinností mezi subjekty právních vztahů, včetně podnikatelů. Zásah do práva na spravedlivý může dojít i ryze formalistickou interpretací ustanovení obch. zákoníku o závazcích z právních úkonů, s bezvýhradním setrváním na klasifikaci činnosti spočívající ve vedení účetnictví jako "díla", kterážto interpretace evidentně vedla k nespravedlivému omezení stěžovatelčiných práv vzniklých v důsledku porušení povinností vedlejší účastnicí (přitom porušení těchto povinností bylo jednoznačně zjištěno).“

[193] Pokud by množství chybějících citací přesáhlo úroveň díla plagiátu, o autorské dílo by se vůbec nejednalo, neboť by nebyly splněny podmínky zákonné definice - chyběla by podmínka tvůrčí činnosti autora vedoucí ke vzniku díla. K samotné tvůrčí činnosti pak srov. Telec, I. - Tůma, P.: Autorský zákon. Komentář. 1.vydání. Praha : C.H.Beck, 2007. ISBN 978-80-7179-608-4. S.16 a násl.

[194] Telec, I. - Tůma, P.: Autorský zákon. Komentář. 1.vydání. Praha : C.H.Beck, 2007. ISBN 978-80-7179-608-4. S.360

[195] Pozn.autora - konečným důsledkem zde mám na mysli případný řetěz soudních rozhodnutí mezi autorem původního díla a nakladatelstvím, nakladatelstvím a autorem (dodrževším velkou citaci) a rovněž mezi ev. autorem dodrževším velkou citaci a autorem, který nedodržel povinnost citace malé

[196] Telec, I. - Tůma, P.: Autorský zákon. Komentář. 1.vydání. Praha : C.H.Beck, 2007. ISBN 978-80-7179-608-4. S.362.

[197] cit. dle Telec, I. - Tůma, P.: Autorský zákon. Komentář. 1.vydání. Praha : C.H.Beck, 2007. ISBN 978-80-7179-608-4. S.418.

[198] Dle právního stavu do 31.12.2013 (ObZ a OZ)

[199] Cit. Koukal, Pavel (Lavický, P. a kol.: Občanský zákoník I. Obecná část (§1-654). Komentář. 1.vydání. Praha : C.H.Beck, 2014. ISBN 978-80-7400-529-9. S.1759

[200] Autor je soudcem Okresního soudu v Ústí nad Labem, kde se věnuje oblasti Občanského a Obchodního práva, Doktorand na Právnické fakultě Univerzity Karlovy v Praze, v roce 2010 absolvoval studium práva duševního vlastnictví na CASRIP institutu při Právnické fakultě na University of Washington in Seattle a v letech 2013-2014 získal mezinárodní stáž u Institute of Intellectual Property in Tokyo, kde působil jako invited researcher (pozvaný výzkumník)

[201] Princip teritoriality je například nalézt v ust. § 301. Teritorialita principů ALI (The American Law Institute) – Duševní vlastnictví: zásady upravující soudní příslušnost, volbu práva a rozhodování v mezinárodních sporech (dále jen „ALI Principles“). Uvedené ustanovení § 301 ALI Proposials zní následujícím způsobem:

(1) S výjimkou případů uvedených v §§ 302 a 321-323, je rozhodným právem pro určení existence, platnosti, trvání, atributů, a porušení práv k duševnímu vlastnictví a prostředky nápravy jejich porušení jsou:

(a) pro registrovaná práva, právo každého státu registrace.

(b) pro ostatní práva duševního vlastnictví, právo každého státu, ve kterém je ochrana požadována.

(2) Právo použitelné na mimosmluvní závazky vyplývající z nekalé soutěže je právo každého státu, ve kterém došlo k přímé a podstatné škodě, nebo takovou škodu může mít za následek, bez ohledu na stát nebo státy, v nichž došlo k jednání vedoucím ke vzniku škody.

[202] Příkladem mezinárodní smlouvy regionálního charakteru je Úmluva o udělování Evropských Patentů (Evropská Patentová úmluva) z 5. října 1973 revidovaná aktem revidující článek 63 EPÚ ze 17. Prosince 1991 a Revizním aktu EPÚ z 29 listopadu 2000, v České republice publikovaná jako sdělení Ministerstva zahraničních věcí č. 69/2002 Sb.m.s. ve znění sdělení Ministerstva zahraničních věcí č. 86/2007 Sb.m.s.

[203] Příkladem mezinárodní smlouvy globálního charakteru je Pařížská úmluva

[204] CLIPS – Principles on Conflict of Laws in Intellectual Property, (Principy Kolizních Norem v Duševním Vlastnictví) vytvořené evropskou skupinou Max Planck, 1. prosince 2011

[205] Problematice kolizních norem v oblasti práv duševního vlastnictví se věnuje např. Eugen Ulmer ve své knize Intellectual Property Rights and the Conflict of Laws, Luxembourg 1978, str. 7 - 9

[206] NAŘÍZENÍ EVROPSKÉHO PARLAMENTU A RADY (EU) č. 1215/2012 ze dne 12. prosince 2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (přepracované znění), (dále jen „Nařízení Brusel I.).

[207] Edited by: Jurgen Basedow, Toshiyuki Kono and Alexel Metzger, Intellectual Property in the Global Arena, Mohr Siebeck, Tübingen Germany 2010, str. 58-76

[208] Transparency Proposal on Jurisdiction, Choice of Law, Recognition and Enforcement of Foreigny Judgments in Intellectual Property (October, 2009) (dále jen „Japan Transparency Proposal).

[209] Zákon č. 99/163 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších novel (dále jen „o. s. ř.)

[210] Zákon č. 91/2012 Sb.; zákon o mezinárodním právu soukromém (dále jen „Český ZMPS“)

[211] Spolkový zákon. č. 291 ze dne 18. prosince 1987 o mezinárodním právu soukromém (IPRG) (Bundesgesetz vom 18. Dezecember 1987 über das internationale Privatrecht / Loi federale au 18 decémbre 1987 sur le froit internacionále / Legge federale del 18 dicembre 1987 sul diritto internacionále přiváto) (dále jen „Švýcarský ZMPS“).

[212] Spolkový zákon z 15. června 1978 o mezinárodním právu soukromém (zákon o mezinárodním právu soukromém) – IPRG (A) (Bundesgesetz vom 15. Juni 1978 über das internationale Privatrecht – IPR – Gesetz) (dále jen „Rakouský ZMPS“).

[213] § 34 odst. 1 Rakouského ZMPS – Vznik, obsah a zánik práv k nehmotným statkům se posuzuje podle práva státu, v němž dojde k jednání spočívajícímu v jejich užívání nebo porušení.

[214] Uvozovací zákon k Občanskému zákoníku ve znění vyhlášky z 21. Září 1994 (publikovaný in: BGBI. [(D)] 1994 I s. 2494 a násl. a BGBI. [(D)] 1997 I s. 1061 a násl.), naposledy pozměněn zákonem z 10. Prosince 2008 (publikovaným in: BGBI. [(D)] I s. 2401 (Einführungsetz zum Bürgerlichen Gesetzbuche)

[215] Zákon o mezinárodním právu soukromém z roku 1995

[216] Občanský zákoník z roku 1804 ve znění pozdějších změn, naposledy novelizován zákonem č. 2006-3999 ze 4. Dubna 2006 (Code Civil)

[217] Code of civil Procedure, Minji Soshō Hō (1996)

[218] The Act on the General Rules of the Application of Laws, Hōno Tekiyō ni Kansuru Tsūsoku Hō) (2006); Doslovný překlad by zněl: Právní norma o Všeobecných pravidlech aplikace zákonů

[219] § 2 odst. 3 zákona č. 121/2000 Sb., autorský zákon ve znění novel

[220] Jedním příkladem může být v USA registrována Ochranná známka James Bond 007 (včetně grafického vyjádření) u USPTO pod registračním číslem 1737876

http://tmsearch.uspto.gov/bin/showfield?f=doc&state=4806:748dz.2.13 (přístup dne 29. 4. 2014)

[221] Př. V USA registrovaná ochranná známka STAR WARS (včetně grafického vyjádření) u USPTO pod registračním číslem 3503765¨

http://tmsearch.uspto.gov/bin/showfield?f=doc&state=4806:748dz.3.32

[222] Ladislav Jakl, Zdenka Přádná, Mimoevropské systémy právní ochrany průmyslového vlastnictví, Metropolitní univerzita Praha 2009, str. 34-45

[223] Ladislav Jakl, Zdenka Přádná, Mimoevropské systémy právní ochrany průmyslového vlastnictví, Metropolitní univerzita Praha 2009, str. 82-88

[224] Ladislav Jakl, Zdenka Přádná, Mimoevropské systémy právní ochrany průmyslového vlastnictví, Metropolitní univerzita Praha 2009, str. 117-120

[225] http://supremecourt.uk/decided-cases/docs/UKSC_2010_0015_Judgment.pdf (přístup dne 26. 4. 2014)

[226] http://curia.europa.eu/juris/liste.jsf?language=cs&jur=C,T,F&num=C-81/87&td=ALL (přístup dne 26. 4. 2014)

[227] http://curia.europa.eu/juris/liste.jsf?language=cs&jur=C,T,F&num=C-366/10&td=ALL (přístup dne 26. 4. 2014)

[228] Petr Košík, The Positive Impact of Intellectual Property Harmonization on the Diversity of National Regulations of International Private Law, Institute of Intellectual Property, Tokyo 2014

[229] Bez ohledu na bydliště stran mají výlučnou příslušnost tyto soudy členského státu: pro řízení, jejichž předmětem je zápis nebo platnost patentů, ochranných známek a průmyslových vzorů nebo jiných podobných práv, která vyžadují udělení nebo zápis, bez ohledu na to, zda je tato otázka uplatněna prostřednictvím žaloby, nebo námitky, soudy členského státu, v němž bylo požádáno o udělení nebo zápis nebo kde byly uděleny nebo zapsány nebo platí za udělené nebo zapsané na základě právního aktu Unie nebo mezinárodní smlouvy.

Pro řízení, jejichž předmětem je zápis nebo platnost evropského patentu uděleného členskému státu, mají výlučnou příslušnost soudy tohoto lenského státu, aniž je dotčena příslušnost Evropského patentového úřadu podle Úmluvy o udělování evropských patentů, podepsané v Mnichově dne 5. října 1973;

[230] Nestanoví-li toto nařízení jinak, použijí se pro řízení ve věcech (průmyslových) vzorů Společenství a přihlášek zapsaných (průmyslových) vzorů Společenství i pro řízení ve věcech týkajících se (průmyslových) vzorů Společenství a národních (průmyslových) vzorů požívajících společnou ochranu ustanovení Úmluvy o příslušnosti a výkonu rozhodnutí v občanských a obchodních věcech podepsané v Bruselu dne 27. září 1968 (1) (dále jen „úmluva o příslušnosti a výkonu rozhodnutí“).

[231] Sdělení Ministerstva zahraničních věcí č. 69/2002 Sb.m.s.; ÚMLUVA O UDĚLOVÁNÍ EVROPSKÝCH PATENTŮ (EVROPSKÁ PATENTOVÁ ÚMLUVA) z 5. října 1973 ve znění aktu revidujícího článek 63 EPÚ ze 17. prosince 1991 a rozhodnutí správní rady Evropské patentové organizace z 21. prosince 1978, 13. prosince 1994, 20. října 1995, 5. prosince 1996 a 10. prosince 1998

[232] Nestanoví-li tato úmluva něco jiného, řídí se evropská patentová přihláška jako předmět vlastnictví v každém určeném smluvním státě a s účinkem pro tento stát právem, které v tomto státě platí pro národní patentové přihlášky

[233] http://curia.europa.eu/juris/showPdf.jsf?text=&docid=56479&pageIndex=0&doclang=CS&mode=lst&dir=&occ=first&part=1&ci

d=142372

[234] http://curia.europa.eu/juris/showPdf.jsf?text=&docid=56481&pageIndex=0&doclang=CS&mode=lst&dir=&occ=first&part=1&ci

d=238948

[235] Výlučná příslušnost; Bez ohledu na bydliště je dána výlučná pravomoc těchto soudů:

ve věcech jejichž předmětem je zápis nebo platnost patentu, ochranné známky, průmyslového vzoru nebo jiných podobných práv, které vyžadují udělení nebo zápis, je dána výlučná pravomoc soudů smluvního státu, na jehož území byla podána přihláška, kde bylo toto právo uděleno nebo zapsáno nebo kde se má podle mezinárodní úmluvy za to, že se tak stalo;

[236] Rozhodnutí ECJ C-4/03 GAT v. LUK odst. 30

[237] http://worldwide.espacenet.com/publicationDetails/biblio?CC=EP&NR=0131627&KC=&locale=en_EP&FT=E

[238] Evropský patent má v každém smluvním státě, pro který byl udělen, stejný účinek a podléhá stejnému režimu jako národní patent udělený v tomto státě, pokud tato úmluva nestanoví jinak.

[239] Práva plynoucí z evropského patentu (1) S výhradou ustanovení odstavce 2 poskytuje evropský patent svému majiteli ode dne zveřejnění oznámení o jeho udělení a v každém smluvním státě, pro který byl udělen, stejná práva, jaká by mu poskytoval národní patent udělený v tomto státě.

[240] Porušení evropského patentu se projednává podle národního práva.

[241] Rozhodnutí ECJ C-539/03 Roche v. Primus odst. 14

[242] Osoba, která má bydliště na území smluvního státu, může být žalována také 1. Je-li žalováno více osob, společně, u soudu, v jehož obvodu má některý ze žalovaných bydliště;

[243] Rozhodnutí ECJ C-539/03 Roche v. Primus odst. 16

[244] Článek 2:401: Registrace a neplatnost

(1) Ve sporech, jejichž předmětem rozhodnutí o udělení, registraci, platnosti, opuštění nebo zrušení patentu, ochranné známky, průmyslového vzoru nebo jakékoli jiného práva duševního vlastnictví chráněného na základě registrace, mají výlučnou pravomoc soudy státu, kde právo bylo zaregistrováno nebo se má za to, že byly registrovány v souladu s podmínkami z mezinárodní úmluvy.

(2) Ustanovení odstavce 1 se nepoužije, pokud platnosti nebo registraci vzniká v jiném kontextu, než je hlavní tvrzení nebo protinávrh. Rozhodnutí vyplývající z těchto sporů neovlivní platnost nebo registraci těchto práv vůči třetím osobám.

[245] Conflict of laws in Intellectual property, The CLIP Principles and Commentary, Oxford University Press, Oxford United Kingdom 2003, str. 138

[246] Problematikou veřejného pořádku se v rámci Evropských společenství zabýval rozsudek ECJ C-7/98 Krombach v. Bamberski, nejedná se o věc týkající se přímo průmyslových práv, ale princip obsažený v tomto rozhodnutí by bylo bez dalšího možné použít na spor z průmyslového práva.

[247] Jürgen Basedow, Toshiuki Kono and Axel Metzger, Intellectual Property in the Global Arena, Mohr Siebeck Tübingen, Germany, 2010, str. 206

[248] (1) japonské soudy jsou příslušné rozhodovat mezinárodní spory týkající se existence, registrace, platnosti, nebo vlastnictví duševního vlastnictví vzniklých podle japonského práva (včetně práv duševního vlastnictví, které jsou považovány za takové které mají být poskytnuty podle japonského práva v souladu s ustanoveními mezinárodní smlouvy).

(2) japonské soudy jsou nadány mezinárodní soudní pravomocí o žalobách týkajících se existence, registrace, platnosti, nebo vlastnictví práv duševního vlastnictví vzniklého podle cizího práva (včetně práv duševního vlastnictví, které jsou považovány za takové, jenž mají být poskytnuty podle cizího práva v souladu s ustanoveními mezinárodní smlouvy), za předpokladu, že je v takovém případě nutné potvrdit příslušnost japonských soudů.

(3) Rozsudky, kterými je rušena platnost práv duševního vlastnictví vzniklé podle cizího práva jsou účinné, pouze mezi účastníky sporu.

[249] Jürgen Basedow, Toshiuki Kono and Axel Metzger, Intellectual Property in the Global Arena, Mohr Siebeck Tübingen, Germany, 2010, str. 206

[250] Petr Košík, The Positive Impact of Intellectual Property Harmonization on the Diversity of National Regulations of International Private Law, Institute of Intellectual Property, Tokyo 2014

[251] Příkladem může být Rozhodnutí japonského soudu ve věci Card reader, byť toto rozhodnutí je podrobováno kritice, když Japonský soud rozhodoval (pouze pro případ mezi stranami) o platnosti patentu registrovaného v USA. S výhradou veřejného pořádku v tomto případě japonský soud při rozhodování o platnosti tohoto patentu použil také japonské patentové právo.

[252] James J. Fawcett, Paul Torremans; Intellectual property and private international law, second edition; Oxford University Press, New York 2011, str. 143 (5.05)

[253] Příkladem je článek 8 odst, 1 Nařízení Evropského Parlamentu a Rady (ES) č. 864/2007 o právu rozhodném pro mimosmluvní závazkové vztahy (Řím II.) (dále jen „Nařízení Řím II.“)

Rozhodným právem pro mimosmluvní závazkové vztahy, které vznikají z porušení práva duševního vlastnictví, je právo země, pro kterou je uplatňována ochrana těchto práv.

[254] Příkladem je článek 8 odst, 2 Nařízení Řím II.

Rozhodným právem pro mimosmluvní závazkové vztahy, které vznikají z porušení jednotného práva duševního vlastnictví Společenství, je v otázkách neupravených příslušným aktem Společenství právo země, ve kterém k tomuto porušení došlo.

[255] Rozhodnutí Japonského Nejvyššího soudu ze dne 24. 2. 1997, pod sp. zn. 1994 (O) 1083

[256] Rozhodnutí Tokijského Vrchního soudu pro věci Duševního vlastnictví (IP High Court in Tokyo) ze dne 29. 6. 2009, sp. zn. 2009 (Ne) 10006

[257] Rozhodnutí Japonského Nejvyššího soudu sp. zn. 2000 (Ju) no.580

[258] Petr Košík, The Positive Impact of Intellectual Property Harmonization on the Diversity of National Regulations of International Private Law, Institute of Intellectual Property, Tokyo 2014

[259] Horei [zákon zakládající pravidla pro aplikaci zákonů – ekvivalent zákona o mezinárodním právu soukromém], Zákon č. 10 z roku 1898

[260] Princip spravedlnosti

[261] Paulius Jurčys, Applicable law to intellectual property infringements in Japan: Alternative lex loci protectionis principle, International Review of Law, Computers & technology, 24:2, 198, DOI 10.1080/13600861003794437

[262] Článek 301 odst. 1 Porušení práv duševního vlastnictví

Použitelné právo při porušení práv duševního vlastnictví bude právem místa, kde dochází k využívání duševního vlastnictví.

[263] Pravomoc českých soudů je dána, jestliže je podle procesních předpisů pro řízení místně příslušný soud na území České republiky, pokud z ustanovení tohoto zákona nebo jiného právního předpisu nevyplývá něco jiného.

[264] § 84 o.s.ř. K řízení je příslušný obecný soud účastníka, proti němuž návrh směřuje (žalovaného), není-li stanoveno jinak.

[265] § 87 odst. 1 písm. b) o.s.ř. Vedle obecného soudu žalovaného, popřípadě vedle soudu uvedeného v § 85a, je k řízení příslušný také soud, v jehož obvodu; došlo ke skutečnosti, která zakládá právo na náhradu újmy;

[266] § 6 odst. 1a zákona o vymáhání práv z průmyslového vlastnictví Městský soud v Praze a) rozhoduje jako soud prvního stupně ve sporech o nárocích vycházejících z průmyslového vlastnictví, o nárocích z ohrožení a porušení práv z průmyslového vlastnictví a o nárocích na vydání bezdůvodného obohacení získaného na úkor toho, komu svědčí práva z průmyslového vlastnictví, a o nárocích podle části první tohoto zákona,

[267] Práva duševního vlastnictví se řídí právním řádem státu, který tato práva přiznává a poskytuje jim ochranu.

[268] Nestanoví-li toto nařízení jinak, mohou být osoby, které mají bydliště v některém členském státě, bez ohledu na svou státní příslušnost žalovány u soudů tohoto členského státu.

[269] Osoba, která má bydliště v některém členském státě, může být v jiném členském státě žalována: ve věcech týkajících se deliktní nebo kvazideliktní odpovědnosti u soudu místa, kde došlo nebo může dojít ke škodné události;

[270] Rozhodným právem pro mimosmluvní závazkové vztahy, které vznikají z porušení práva duševního vlastnictví, je právo země, pro kterou je uplatňována ochrana těchto práv.

[271] Případové studie, volně převzaty z: Petr Košík, The Positive Impact of Intellectual Property Harmonization on the Diversity of National Regulations of International Private Law, Institute of Intellectual Property, Tokyo 2014

[272] Výroční zpráva Japonského Patetového úřadu za rok 2013 (Japan Patent Offfice Annual report 2013), str. 162

[273] Mgr. Radomír Adámek, Ministerstvo spravedlnosti ČR, Odbor justiční, email: radamek@msp.justice.cz.

[274] Mgr. Lenka Kužvartová, Okresní soud Plzeň-jih, tisková mluvčí, email: lkuzvartova@osoud.plzj.justice.cz.

[275] Mgr. Petr Ševčík, Právnická fakulta Univerzity Palackého v Olomouci, email: psevcik@osoud.kva.justice.cz.

[276] DOLEŽAL, Tomáš in MELZER, Filip, TÉGL Petr a kol. (ed). Občanský zákoník - velký komentář. Svazek I. § 1-117. 1.vydání. Praha: Leges, 2013, s. 547.

[277] tamtéž str. 563.

[278] MACKOVÁ, Alena. Nezávislost soudců. 3. vydání. Praha: Vodnář, 1998. Univerzita Karlova.

[279] Utajované informace podle zákona č. 412/2005 Sb., o ochraně utajovaných informací a o bezpečnostní způsobilosti, ve znění pozdějších předpisů, ovšem mohou být předmětem projednávání a dokazování jen za předpokladu, že došlo ke zproštění povinnosti zachovávat mlčenlivost o utajovaných informacích. K tomu blíže srov. komentář k ust. § 124 OSŘ.

[280] Obchodní tajemství je vymezeno v ustanovení § 504 NOZ.

[281] Důležitý zájem účastníků může spočívat v např. v zájmu na ochraně osobních údajů ve smyslu zákona

č. 101/2000 Sb., o ochraně osobních údajů, ve znění pozdějších předpisů.

[282] K tomu blíže srov. ust. § 202 odst. 2 písm. a) OSŘ.

[283] DRÁPAL, Ljubomír, BUREŠ, Jaroslav a kol. (ed). Občanský soudní řád I. komentář § 1-200za, 1. vydání. Praha: C. H. Beck, 2009, s. 815 (§ 116).

[284] DAVID, Ludvík a kol. (ed). Komentář Občanský soudní řád, 1. vydání, Praha: Wolters Kluwer a.s. 2009,

(§ 116).

[285] K tomu blíže srov. ust. § 199 odst. 1, 2 TŘ.

[286] K tomu blíže srov. ust. § 238 TŘ.

[287] K tomu blíže srov. ust. § 165 TŘ.

[288] Každé omezení mediální veřejnosti musí být nezbytné a přiměřené sledovanému účelu tak, aby byla zachována osobnostní práva účastníků řízení, nebo bylo zachováno právo na spravedlivý proces.

[289] HERCZEG, Jiří. Zásada veřejnosti a přístup médií na jednání soudu. [online]. [cit. 2014-07-20]. Dostupné na: <http://www.ipravnik.cz/cz/clanky/art_8923/zasada-verejnosti-a-pristup-medii-na-jednani-soudu.aspx>.

[290] K tomu blíže srov. ust. § 102a TŘ.

[291] K tomu blíže srov. ust. §§ 52, 53, 54 ZSM.

[292] Na návrh mladistvého se může hlavní líčení nebo veřejné zasedání konat veřejně, k tomu blíže srov. s ust. § 54 odst. 1 věta poslední ZSM.

[293] K tomu blíže srov. ust. § 53 odst. 1 ZSM.

[294] K tomu blíže srov. ust. § 53 odst. 2 ZSM.

[295] Zákon č. 500/2004 Sb., správní řád, ve znění pozdějších předpisů.

[296] Rozsudek Nejvyššího správního soudu ze dne  31.3 2010, sp. zn. 5 As 37/2009.

[297] KOCOUREK, Jiří, ZÁRUBA, Jan. (ed). Zákon o soudech a soudcích. Zákon o státním zastupitelství: Komentář. 2. doplněné a přepracované vydání. Praha: C. H. Beck, 2004, s. 168.

[298] LAVICKÝ, P. a kol. (ed). Občanský zákoník I. Obecná část (§ 1−654). Komentář. 1. vydání, Praha: C. H. Beck, 2014, s. 503.

[299] MÁDR, Jaroslav. Skromný pokus o oživení odborné diskuse na webových stránkách Soudcovské unie ČR a možná i některých soudců. [online]. [cit. 2014-07-20]. Dostupné na: <http://www.sucr.cz/zpravy-a-stanoviska/pohledy-a-nazory/166-diskusni-forum.html>.

[300] Zde přim. srov. ust. § 79 zákona č. 121/2000 Sb., o právu autorském, o právech souvisejících s právem autorským a o změně některých zákonů (autorský zákon), ve znění pozdějších předpisů.

[301] K tomu blíže srov. ust. § 2 odst. 1 zákona č. 231/2001 Sb., o provozování rozhlasového a televizního vysílání, ve znění pozdějších předpisů.

[302] KOCOUREK, Jiří, ZÁRUBA, Jan. (ed). Zákon o soudech a soudcích. Zákon o státním zastupitelství: Komentář. 2. doplněné a přepracované vydání. Praha: C. H. Beck, 2004, s. 167.

Table of Contents

Titulní stránka

Výzvy českému a slovenskému autorskému právu v 21. storočí

K základním východiskům nové právní úpravy osiřelých děl

K základním východiskům nové právní úpravy osiřelých děl

Netradičné výtvory ako predmet autorskoprávnej ochrany?

Performance ako predmet autorskoprávnej ochrany

Zákon o priemyselnom vlastníctve (??) Kodifikačné otázniky

Ochranná známka Spoločenstva alebo Európska ochranná známka?

Není syreček jako syreček

O vadách nehmotných věcí

Soudní příslušnost a rozhodné právo ve sporech z průmyslových práv s mezinárodním prvkem. Srovnání EU a Japonsko.

Fenomén pořizování záznamů a zprostředkování přenosů ze soudní síně

Poznámky pod čarou