PRÁVO DUŠEVNÍHO VLASTNICTVÍ (OLOMOUCKÉ PRÁVNICKÉ DNY 2013)

(PDV/IPL-UPOL:OPDNY 2013)

SEKCE PRÁVA DUŠEVNÍHO VLASTNICTVÍ

OLOMOUCKÝCH PRÁVNICKÝCH DNŮ 2013

ROZŠÍŘENÁ VERZE

Sborník příspěvků z mezinárodní vědecké konference pořádané Právnickou fakultou Univerzity Palackého v Olomouci ve dnech 09.-10.05.2013

Uspořádal: MICHAL ČERNÝ, PH.D., EDITOR

Recenze: PROF. JUDR. IVO TELEC, CSC.

Vydalo: Iuridicum Olomoucense o.p.s. Olomouc 2014

MONSE

ISBN: 978-80-87382-54-7

e-kniha|e-book. Formát MOBIPOCKET

MICHAL ČERNÝ PH.D. (ED.)

EDITORIAL

Čtení této e-knihy možné pomocí hardwarových či softwarových čteček - např. (Amazon) Kindle. Tento software Kindle je dostupný pro většinu operačních systémů (např. Windows PC, Android, Apple iOS).|This e-book can be red with hardware or software e-reader - eg. (Amazon) Kindle. This software is available for most operationg systems (eg. PC Windows, Android, Apple iOS).

Tisk této e-knihy je možný pomocí software Calibre. Šetřete životní prostředí a tisk zvažte, prosím. |This e-book can be printed using Calibre software. But we kindly ask to you to think about environment before printing this e-book. Software Calibre: http://calibre-ebook.com

Uloženo v depozitáři e-knih Iuridicum Olomoucense O.P.S. na adrese|This e-book is saved in electronic depositum of Iuridicum Olomoucense o.p.s. on address: www.michalcerny.net/iuridicum.html

E-kniha - Nákladem a prací editora.|E-book - Made on expenses and work of the editor.

Kromě příspěvků ex post (autorů Veroniky Skorkové, Vincenta Danihela) byly vydány jako zvláštní číslo časopisu Acta Iuridica Olomucensia 2013 - Supplementum. Tento časopis vydává Univerzita Palackého v Olomouci. Webové stránky časopisu jsou na adrese| Papers of this Issue have been published as special issue of magazine Acta Iuridica Olomucensia 2013 - Supplementum. This magazine is published by Palacky University in Olomouc. Webpage of the magazine is on the address:  http://acta.upol.cz

COVER: (C) 2014 Editor.

MONSE: Editor tímto připomíná odkaz Josefa Vratislava Monse, významného moravského právníka - profesora práva a rektora Olomoucké univerzity. K jeho tvorbě a odkazu např. Fiala, J. - Sobotková, M.: Česká literatura na Moravě přelomu 18. a 19.století (dostupné v rámci sborníku na Internetu).

ISBN: 978-80-87382-54-7

ARCHÍVNE DOKUMENTY Z POHĽADU AUTORSKÉHO PRÁVA

(ARCHIVAL DOCUMENTS FROM THE POINT OF VIEW OF AUTHOR´S RIGHTS)

NORBERT ADAMOV, PHD. MGR.

Abstrakt: Tak slovenská ako aj česká právna úprava vykazuje znaky interferencie práv vyplývajúcich z autorského zákona a obmedzení (či povinností) majiteľa dispozičných a majetkových práv prípadne vlastníka archívneho dokumentu, ktoré vyplývajú zo zákona o archívoch (archívnictve). Tento stav nezriedka vedie ku konfliktu záujmov alebo kolízii v napĺňaní úloh verejných inštitúcií (napríklad povinnosť archívov zabezpečiť ochranu archívnych dokumentov a vedeckých inštitúcií zabezpečiť výskum v danej oblasti).V týchto prípadoch je nerozhodné, či pri riešení konfliktu medzi archívom a vlastníkom archívneho dokumentu treba uprednostniť verejný záujem zachovať archívny dokument pre budúce generácie, alebo uprednostniť neobmedzené sprístupnenie archívnych dokumentov ich vlastníkom, ktorí chcú tieto dokumenty využívať v rámci plnenia svojich úloh(napríklad vedeckých), čo tiež môže byť považované za verejný záujem, zvlášť ak sú financované z verejných zdrojov.

Abstract: Slovak as well as Czech legislation shows signs of interference with the rights arising from the Copyright Act and limitations (or duties) imposed on the possessor of dipositionary and proprietary rights or on the owners of an archival document arising from the Archive Act. This state of affairs often leads to a conflict or direct confrontationbetween duties to be fulfilled by certain public institutions (for example, the obligation of archives to protect documents and the obligation of scientific institutions to enable research in a given area). In these cases the issue cannot be definitively resolved, whether in a conflict between an archive and an owner of an archival document the public interest to protect archival documents for future generations should be preferred, or the unlimited access to archival documents by their owners should be favoured. The owners want to use these documents in the course of their work duties (for example, scientific), which may also be considered as being in the public interest, especially when they are financed from public sources.

Archívne dokumenty sú hmotné objekty, na ktoré sa vzťahuje právna úprava zákona o archívoch. Niektoré z týchto objektov môžu byť chránené aj Autorským zákonom. Toto sa môže týkať tak literárnych prejavov napĺňajúcich znaky autorského diela, niektorých výtvarných diel (napr. grafických listov) alebo fotografií, ako aj zvukových, obrazových alebo zvukovo-obrazových záznamov. Pretože uvedené predmety môžu byť tak predmetmi chránenými autorským zákonom ako aj zákonom o archívoch (archívnictve) je zrejmé, že tu dochádza k súbehu dvoch právnych režimov, pričom nie je vylúčená ich interferencia. Ide tu teda tak o interferenciu noriem práva práva súkromného a práva verejného. Z toho vyplývajúci stav právnej neistoty sa týka nielen nakladania sa archívnymi dokumentmi ale aj niektorých kompetenčných otázok.

Situácia môže byť ešte komplikovanejšia v tých prípadoch, keď vlastník autorských práv (alebo práv príbuzných právam autorským) a archív sú na jednej strane dve samostatné právnické osoby, avšak majú spoločného zriaďovateľa. Ako príklad takéhoto vzťahu možno na strane vlastníka autorských práv uviesť na príklade vzťahov medzi organizáciami v rámci Slovenskej akadémie vied[1].

Typickými pôvodcami a vlastníkmi špecifických dokumentov, sú najmä vedecké organizácie[2] z oblasti spoločenských vied. Niektoré z nich vlastnia zvukové a zvukovo-obrazové záznamy na ktorých sú zaznamenané výsledky základného výskumu istých javov, ktoré majú nielen vedeckú ale aj dokumentárnu hodnotu. Takéto fondy sú spravidla výsledkom vedeckovýskumnej činnosti pracovníkov takéhoto vedeckého púracoviska a je preto zjavné, že vedecká organizácia, ktorá zhotovenie takejto dokumentácie financovala má práva výrobcu zvukového alebo zvukovo-obrazového záznamu.

Na druhej strane Ústredný archív SAV má status špecializovaného pracoviska Podľa zriaďovacej listiny ide o vedecko-dokumentárne pracovisko SAV, ktoré preberá a spracúva archiválie a dokumentáciu z činnosti Akadémie, jej právnych predchodcov a z činnosti jednotlivých vedcov. Zabezpečuje trvalé uloženie archiválií ich ochranu, sprístupnenie a využívanie.[3] Ústredný archív SAV ďalej vykonáva odborný dozor nad evidenciou a zabezpečením archiválií uložených na pracoviskách Akadémie.[4] Ústredný archív SAV má aj úlohu budovať zbierku foto, kino a audiodokumentov, týkajúcich sa vedy a dokumentujúcich vedecký výskum realizovaný v SAV, zbierku medailí, plakiet a vyznamenaní udelených slovenským vedcom a vedeckým inštitúciám a zbierku vydaných vedeckých periodík a monografií. Buduje tiež informačný aparát ako orientáciu pri sprístupnení a využívaní archívnych dokumentov. [5]

Podľa dokumentu s názvom Bádateľský poriadok Ústredný archív SAV sprístupňuje archívne dokumenty a umožňuje prístup k archívnym dokumentom zamestnancom SAV, právnickým a fyzickým osobám v súlade so zákonom NR SR č. 395/2002 Z.z. o archívoch a registratúrach a vyhlášky MV SR č. 628/2002 Z.z., ktorou sa vykonávajú niektoré ustanovenia zákona o archívoch a registratúrach.

Hoci sú rozpočtové organizácie zriadené SAV právnickými osobami, nie sú samostatné v plnom rozsahu. Okrem toho, že sú tieto subjekty začlenené do organizačnej štruktúry, SAV ako zriaďovateľ vykonáva rad kompetencií vo vzťahu k vedeckým organizáciám a iným špecializovaným a servisným pracoviskám. Výkon týchto kompetencií je zabezpečený prostredníctvom orgánov SAV.[6] V tejto súvislosti vzniká teda zaujímavá kompetenčná otázka, do akej miery môže Predsedníctvo SAV vystupovať ako arbiter v spore o nakladaní s archívnymi dokumentmi medzi Ústredným archívom SAV a niektorou z vedeckých organizácií, ktorá je pôvodcom alebo vlastníkom archívneho dokumentu, keďže by išlo o spor medzi dvoma právnickými osobami.

Tak vedecké organizácie ako aj špecializované pracoviská majú na základe svojich štatútov povinnosť spravovať nielen zverený majetok (ktorý mu do správy zverila SAV a SAV bol tento majetok zverený štátom) ale aj majetok nadobudnutý vlastnou činnosťou. Archívne dokumenty nepochybne sú majetkovou hodnotou.

Podľa § 3 ods. 1) – 3) slovenského zákona o archívoch:

(1) Archívne dedičstvo je súčasťou kultúrneho dedičstva Slovenskej republiky. Štát je povinný zabezpečiť zachovanie archívneho dedičstva a každý je povinný mu pri tom poskytnúť súčinnosť.

(2) Preberanie archívnych dokumentov, ochrana archívnych dokumentov, ich sprístupňovanie a prístup k informáciám obsiahnutým v archívnych dokumentoch je verejným záujmom.

(3) Každý, kto nadobudol záznam, ktorého obsah, pôvod, čas vzniku alebo jedinečnosť vyhotovenia sú dôvodom na predpoklad, že by mohlo ísť o archívny dokument, je povinný predložiť ho[7] ktorémukoľvek archívu príslušnému podľa tohto zákona rozhodovať o dokumentárnej hodnote záznamu.[8]

Z uvedeného vyplýva, že v zmysle citovanej právnej úpravy vlastník archívneho dokumentu môže byť viac či menej obmedzený pri výkone svojho vlastníckeho práva vo vzťahu k archívnym dokumentom z dôvodu verejného záujmu.

1. Kto je kompetentný rozhodnúť o trvalej dokumentárnej hodnote dokumentu

Príslušnosť slovenských archívov je vymedzená v §15 vyhlášky Ministerstva vnútra SR č. 628/2002 Z.z.. V tejto súvislosti však treba poukázať aj na to, že podľa §1 ods. 1 hodnotiť záznam a rozhodovať o jeho trvalej dokumentárnej hodnote môže aj Ministerstvo vnútra SR. Pretože tu chýba bližšie vymedzenie prípadov, v ktorých by ministerstvo túto svoju kompetenciu uplatnilo, treba vychádzať z toho, že to budú tie prípady, kedy je problematické určiť príslušnosť nejakého archívu pre hodnotenie trvalej dokumentárnej hodnoty konkrétneho dokumentu. Takýmto prípadom môžu byť aj dokumenty, ktoré vznikli v rámci plnenia vedeckých úloh vedeckými organizáciami SAV. Problém vidím v tom, že na rozhodovanie o trvalej dokumentárnej hodnote predložených dokumentov sú v zmysle §15 slovenského zákona o archívoch kompetentné len štátne archívy, konkrétne:

a) Slovenský národný archív

b) Štátny ústredný banský archív

c) štátne archívy s regionálnou územnou pôsobnosťou,

d) pobočky štátnych archívov s regionálnou územnou pôsobnosťou

Problém spočíva aj v tom, že v jednotlivých vymedzeniach príslušnosti uvedených archívov sa nevyskytuje kategória právnických osôb zriadených zákonom alebo právnických osôb zriadených právnickou osobou, ktorá vznikla na základe zákona. Z tohto dôvodu mám za to, že SAV alebo jej vedecké organizácie je možné subsumovať len pod kategóriu „právnických osôb celoštátneho významu“ a v tomto prípade by na rozhodovanie o jeho trvalej dokumentárnej hodnote dokumentov, ktorých pôvodcom je SAV alebo vedecká organizácia SAV bol príslušný len Slovenský národný archív.

2. Výkon dohľadu nad archívnymi dokumentmi uloženými u vlastníkov

Predmet so statusom archívneho dokumentu nemusí byť uložený v archíve ale môže zostať v dispozičnej sfére jeho vlastníka (ktorým môže byť aj jeho pôvodca), s tým že bude zapísaný do evidencie archívneho dedičstva[9]. V zmysle §8 zákona o archívoch, vlastník archívneho dokumentu (má okrem iných povinností vo vzťahu k archívnemu dokumentu) aj povinnosť umožňovať výkon štátneho odborného dozoru a poskytovať potrebnú súčinnosť[10] Zákon o archívoch síce expressis verbis upravuje[11], že štátny odborný dozor nad archívnymi dokumentmi uloženými u vlastníkov, ktorí nezriadili archív, vykonáva Ministerstvo vnútra SR.[12] Avšak v súvislosti s vymedzením pôsobnosti Ministerstva vnútra SR sa na inom mieste v zákone o archívoch uvadza, že tento dozor ministerstvo vykonáva prostredníctvom Slovenského národného archívu, Štátneho ústredného banského archívu a štátnych archívov s regionálnou územnou pôsobnosťou. Ak vlastníkom archívneho dokumentu je vedecká organizácia, ktorá má právnu subjektivitu, avšak nezriadila archív, je priamy alebo sprostredkovaný dozor Ministerstva vnútra SR nad nakladaním s archívnymi dokumentmi logický. Ak však archív zriadil zriaďovateľ vedeckej organizácie, ktorá je vlastníkom archívneho dokumentu, potom je otázne, či čl. 1 ods. 2 zriaďovacej listiny[13] Ústredného archívu SAV, podľa ktorého odborný dozor nad evidenciou a zabezpečením archiválií uložených na pracoviskách Akadémie vykonáva Ústredný archív SAV, je v súlade so zákonom, ak by tento Ústredný archív SAV nebolo možné považovať za regionálny archív poverený vykonávať takúto činnosť Ministerstvom vnútra SR.

3. Problematika sprístupnenia archívnych dokumentov uložených v archívoch v komparácii slovenskej a českej právnej úpravy

Druhou možnosťou je že archív preberie archívny dokument do úschovy na základe dohody s jeho vlastníkom. Podľa zákona o archívoch prístup k archívnym dokumentom nemožno obmedziť ich pôvodcovi, jeho právnemu nástupcovi a ani vlastníkovi archívnych dokumentov.[14] Zákon však pozná aj výnimky z tohto pravidla. Archív môže obmedziť prístup k archívnym dokumentom z viacerých dôvodov. V súvislosti s archívnymi dokumentmi, ktoré vznikli v rámci činnosti vedeckých organizácií, sa najreálnejším javí byť obmedzenie vyplývajúce z možnosti poškodenia.[15] Pokiaľ ide o možnosť obmedziť prístup na základe ohrozenia práva a právom chránené záujmy žijúcich osôb, zákon o archívoch v súvislosti s týmto ustanovením uvádza v poznámkovom aparáte ako príklad §11 Občianskeho zákonníka. Nemožno preto vylúčiť, že dôvodom takéhoto obmedzenia môže byť aj ochrana osôb, ktorých prejavy sú zaznamenané prostredníctvom auditívnych alebo audiovizuálnych záznamov, bez súhlasu zaznamenávaných osôb, s cieľom dosiahnuť vysokú mieru autenticity zaznamenaného prejavu. Cez prizmu práva duševného vlastníctva by sa predmetné ustanovenie malo týkať najmä tých prípadov, keď archívny dokument je aj predmetom autorských práv alebo práv príbuzným právam autorským a osoba, ktorá je majiteľom týchto práv nedala súhlas na sprístupnenie predmetného dokumentu verejnosti. Tu však vzniká otázka, či v prípade, ak bol dokument zverený do úschovy (teda do detencie) archívu na základe písomnej zmluvy o prebratí dokumentu [16] a v tejto zmluve sa nič nepíše o sprístupnení predmetného archívneho dokumentu verejnosti, je možné takýto dokument sprístupniť verejnosti bez osobitného súhlasu vlastníka. Hypotetických riešení je niekoľko:

a) Ak vlastník dokumentu je zároveň aj majiteľom autorských alebo príbuzných práv a v rámci prípravy textu zmluvy nevzniesol požiadavku na nesprístupnenie predmetného dokumentu verejnosti je možné bez obmedzenia aplikovať tie ustanovenia zákona o archívoch, ktoré ukladajú verejným archívom sprístupniť

b) Ak vlastník dokumentu nie je majiteľom autorských alebo príbuzných práv je treba požiadať o súhlas majiteľa týchto práv

c) O súhlas so sprístupnením treba majiteľa autorských alebo práv príbuzných požiadať v každom prípade, pretože slovenský právny poriadok nepozná zásadu “kto mlčí ten svedčí”

V prípadoch ak, zmluva obsahuje články upravujúce spôsob a rozsah nakladania s archívnym dokumentom avšak chýba tam expressis verbis vyjadrený súhlas alebo nesúhlas so sprístupnením dokumentu verejnosti je treba ad hoc uplatniť pomeriavanie jednotlivých práv, kde na jednej strane stojí právo a zároveň aj povinnosť verejného archívu sprístupňovať archívne dokumenty podporený silným argumentom verejného záujmu. Na druhej strane sú to dispozičné práva majiteľa autorských alebo príbuzných práv, ktorý v prípade ak ide o vedeckú organizáciu môže mať záujem na tom aby dokumentácia, prostredníctvom ktorej sú zaznamenané napríklad vedecky hodnotný materiál určený pre spracovanie v základnom výskume nebol sprístupnený širokej verejnosti. Otázka však je, čo je to verejnosť a či napríklad v prípade Slovenskej akadémie vied je korektné aby dokumenty uložené v Ústrednom archíve SAV neboli prístupné pracovníkom iných vedeckých organizácií v rámci SAV alebo dokonca, že by niektorí pracovníci tej istej vedeckej organizácie mali k dokumentom prístup a iní nie. Podľa §20 ods. 2ísm a) zákona o Slovenskej akadémii vied[17] „špecializované a servisné organizácie vykonávajú osobitné činnosti slúžiace na poskytujú služby na zabezpečenie činnosti vedeckých organizácií“. Čiže pokiaľ by rovnaký archívny dokument mohol slúžiť vedeckým cieľom dvoch alebo viacerých vedeckých organizácií, v zmysle tohto ustanovenia by bolo logické vykladať takéto sprístupnenia ako interné použitie v rámci jednej organizácie. Podľa toho istého ustanovenia zákona o SAV špecializované a servisné organizácie vykonávajú osobitné činnosti slúžiace na poskytujú služby na plnenie úloh akadémie. Úlohy akadémie sú vymedzené v § 4 ods. 2 zákona o Slovenskej akadémii vied. Okrem iných úloh SAV rozpracúva a rozširuje originálne výsledky základného výskumu a podieľa sa na ich využívaní, popularizácii a sprístupňovaní.[18] V tejto súvislosti je otázne, či za originálny výsledok základného výskumu je možné považovať napríklad výsledky terénneho výskumu zaznamenané prostredníctvom audiovizuálnej dokumentácie.

V súvislosti so sprístupnením archívnych dokumentov je zaujímavé komparácia s českým zákonom o archivnictví.

Podľa §37 ods. 1) K nahlížení v archivech jsou přístupné jen archiválie starší třiceti let, není-li dále stanoveno jinak, a všechny zveřejněné archiválie. Problém je v tom, že predmetný zákon nedefinuje slovnú väzbu „zverejnenie archiválií“. Predmetný zákon používa túto slovnú väzbu inde nepoužíva a slovo zverejnenie je na iných miestach použité v inej súvislosti[19] V každom prípade ak by išlo o predmet chránený Autorským zákonom, ktorý je starší ako 30 rokov, takýto predmet by mal byť sprístupnený bez ohľadu na súhlas majiteľa práv, pokiaľ by neprichádzalo do úvahy iné obmedzenie v zmysle § 41 ods. 1 českého zákona o archívnictve, podľa ktorého:

Do archiválií, které nenáleží do péče archivů, lze nahlížet, pořizovat jejich výpisy, opisy, anebo kopie archiválií v analogové podobě nebo repliky archiválií v digitální podobě pouze se souhlasem vlastníka nebo držitele archiválie a za dodržení podmínek stanovených tímto zákonem a zvláštním právním předpisem.

Alebo podľa § 38 ods. 1 českého zákona o archívnictve, podľa ktorého:

(1) Nahlížení do archiválií uložených v archivu se odepře, jestliže

a) fyzický stav archiválií nahlížení neumožňuje,

b) stav zpracování archiválií nahlížení neumožňuje (vo vzťahu k tejto okolnosti je v §38 ods. 4 formulovaná výnimka podľa ktorej „nahlížení do archiválií lze v případě uvedeném v odstavci 1 písm. b) výjimečně umožnit vědeckým badatelům a studentům na základě žádosti doložené písemným potvrzením kulturně vědecké instituce o naléhavém časově limitovaném vědeckém nebo výukovém účelu nahlížení“)

c) fyzická osoba vznesla námitku proti nahlížení do archiválií, jejichž obsahem jsou její osobní údaje; to neplatí, jde-li o archiválie podle § 37 odst. 11 a 12,

d) fyzická osoba nedá souhlas k nahlížení do archiválií, jejichž obsahem jsou její citlivé osobní údaje,

e) zvláštní právní předpis nahlížení do archiválií vylučuje nebo žadatel o nahlížení nesplňuje podmínky stanovené zvláštním právním předpisem.[20]

Z vyššie uvedenej enumerácie vyplýva, že ak by sa žiadosť o sprístupnenie týkala dokumentu, ku ktorému by sa viazali autorské práva alebo práva príbuzné právam autorským a takýto dokument by bol digitalizovaný a archívne spracovaný, archív by nebol oprávnený odoprieť jeho sprístupnenie.

Na rozdielod slovenského zákona o archívoch, český zákon o archívnictve obsahuje v § 40 ods. 1 aj odkaz na autorský zákon. Podľa tohto ustanovenia:

Každý je oprávněn požádat archiv, do jehož péče archiválie náleží, o pořízení výpisu, opisu anebo kopie archiválie v analogové podobě nebo repliky archiválie v digitální podobě. Ustanovení autorského zákona nejsou větou první dotčena. Pořízením výpisu, opisu nebo kopie archiválie se rozumí i pořízení výpisu, opisu nebo kopie její části.

Z uvedeného možno vyvodiť, že pôjde o udelenie súhlasu na zhotovenie rozmnoženiny, čo však nesúvisí s vyššie pertraktovaným problémom sprístupnenia alebo odopretia prístupu k archívnycm dokumentom (archiváliám) v študovni archívu.

Podľa slovenského zákona o archívoch ak žiada o prístup k archívnemu dokumentu jeho pôvodca, právny nástupca pôvodcu alebo vlastník archívneho dokumentu, v zmysle slovenskej právnej úpravy, archív môže takýto prístup odmietnuť len ak ide o niektorý z taxatívne uvedených dôvodov:[21]

a) ak by tým mohla byť ohrozená bezpečnosť štátu, jeho obrana, zahraničné, politické, hospodárske alebo finančné záujmy, alebo ak to vyplýva z medzinárodných zmlúv, ktorými je Slovenská republika viazaná, alebo zo záväzkov vyplývajúcich z jej členstva v medzinárodných organizáciách,

b)ak by tým mohli byť ohrozené práva a právom chránené záujmy žijúcich osôb, 23)

c) ak by tým mohlo dôjsť k ich poškodeniu alebo možnosti ich poškodenia,

d) ak to určujú podmienky, za ktorých boli uložené v archíve,

e) ak žiadateľ hrubo porušil bádateľský poriadok archívu.

Inú konštrukciu vzťahu medzi archívom a vlastníkom archiválií, ktoré sú uložené v archíve pertraktuje § 34 ods. 4) českého zákona o archívnictve podľa ktorého:

Do archiválií, které byly archivům svěřeny do úschovy na základě smlouvy o úschově, lze nahlížet za podmínek stanovených tímto zákonem a badatelským řádem a za podmínek uvedených ve smlouvě o úschově. Práva a zvláštní ujednání ve prospěch vlastníků archiválií zůstávají při nahlížení nedotčena.

Nemožno vylúčiť, že zmluva o uložení archiválií bude obsahovať také podmienky, ktoré budú v rozpore s opatreniamizameranými na zabezpečenie ochrany archívneho dokumentu.v náväznosti na aktuálne hrozby, ktoré v čase uzatvorenia zmluvy neexistovali alebo sa nepredpokladalo, že k takémuto ohrozeniu môže dôjsť. Z predmetného ustanovenia nie je však zrejmé, či v prípade takéhoto konfliktu bude mať prednosť zmluva alebo ustanovenia českého zákona o archívnictve. V súvislosti s možnosťou odopretia prístupu k archívnemu dokumentu treba poukázať aj na § 38 ods. 3 podľa ktorého:

Pokud bylo nahlížení do archiválií podle odstavce 1 písm. b)[22] odepřeno, archiv na základě žádosti v přiměřené době, s ohledem na úkoly archivu a s přihlédnutím k významu archiválií, provede jejich archivní zpracování. Po archivním zpracování vyžadovaných archiválií archiv tuto skutečnost neprodleně oznámí žadateli, pokud si to žadatel předem písemně vymínil.

Podobné ustanovenie v slovenskom zákone o archívoch neexistuje a tým môže byť dokonca aj vlastníkovi archívneho dokumentu znemožnený prístup k tomuto dokumentu na neurčitý čas. Tu treba podotknúť, že treba rozlíšovať:

a) konzervovanie, prípadne reštaurovanie originálu archívneho dokumentu (toto podľa slovenskej právnej úpravy uhrádza vlastník archívneho dokumentu)[23]

b) digitalizáciu archívneho dokumentu

c) spracovanie archívneho dokumentu archívom, ktoré môže zahŕňať obe vyššie uvedené činnosti, avšak spracovanie je širší pojem, ktorý môže zahŕňať aj vykonanie ďalších opatrení potrebných pre sprístupnenie archívneho dokumentu

d) sprístupnenie, ktoré je podmienené spracovaním, neplatí však, že spracovaný dokument bude automaticky aj sprístupnený.

Inými slovami, i keď vlastník archívneho dokumentu môže iniciovať financovanie konzervovania a digitalizácie archívneho dokumentu, tieto úkony by mal vykonať archív pretože predmetný dokument je uložený v archíve. Problém je, že v slovenskom zákone o archívoch neexistuje ustanovenie, že archív úkony vedúce k dosiahnutiu stavu, ktorý umožňuje sprístupnenie musí vykonať v primeranej dobe alebo že vôbec má povinnosť vo veci sprístupnenia konať potrebné opatrenia.

Ako už bolo uvedené vyššie sprístupnenie archiválií je v §37 ods. 1) českého zákona o archívnictve je podmienené tým, že „k nahlížení v archivech jsou přístupné jen archiválie starší třiceti let, není-li dále stanoveno jinak, a všechny zveřejněné archiválie.“ Toto obmedzenie sa však netýka pôvodcov archiválií, ktorí v zmysle výnimky upravenej v § 37 ods. 13 zákona o archívnictve môžu nahliadať do archiválií, ktorých sú pôvodcami[24], bez obmedzenia. Tu môže vzniknúť veľký problém v prípadoch ak by išlo napríklad o sprístupnenie audiovizuálnych záznamov, na ktorých reprodukciu by archív nemal adekvátne technické zariadenie.

Obsah filmov nie je možné študovať takým jednoduchým spôsobom, ako je čítanie zápisov na papieri (slovných textov, nôt, grafov, fotografií a pod.). Zhliadnutie filmu predpokladá filmový projektor, prípadne strihací stôl. Akoukoľvek projekciou sa filmy opotrebúvajú, teda poškodzujú. Pre účely vedeckej práce so zaznamenaným obsahom sa častokrát používa opakovaný návrat k detailom, spomalený a spätný chod, vizuálne rozfázovanie pohybu, čo sa bežne praktizovalo na upravených strihacích stoloch s tzv. krokovacím zariadením, čo však výrazne poškodzovalo filmy.

Mechanická manipulácia s filmami je už najneskôr od začiatku 90. rokov 20. storočia anachronizmom. Obsahové dáta z filmov treba čo možno najkvalitnejšie stiahnuť z filmov na elektronické nosiče a záznamy prehliadať v digitálnej doméne, ktorá vykazuje najnižší stupeň degradácie dát následkom projekcie. Prepis dát zo svetlocitlivých filmov na elektronické nosiče je technický zložitý proces, predpokladá veľké drahé zariadenia, aké sú v stredoeurópskych krajinách spravidla v jednom alebo dvoch exemplároch.[25] Zariadenia na kvalifikovaný prepis dokážu eliminovať prípadnú deformáciu dát z filmov, ktoré sú mechanicky, chemicky alebo biologicky poškodené.

4. Nútená správa archívnych dokumentov podľa slovenskej právnej úpravy

Podľa slovenského zákona o archívoch je vlastník archívneho dokumentu povinný zabezpečovať ochranu archívneho dokumentu, najmä konzervovanie alebo reštaurovanie archívneho dokumentu, ak to vyžaduje jeho fyzický stav. [26] V prípade, ak archívny dokument je zároveň aj predmetom ochrany Autorského zákona v zmysle §20 ods. 3 slovenského Autorského zákona by vlastník alebo iný užívateľ veci, prostredníctvom ktorej je dielo vyjadrené, nebol povinný udržiavať a chrániť vec pred zničením ak by to nevyplývalo z osobitného predpisu. Inak povedané, ak ide o súbeh ochrany podľa zákona o archívoch a podľa autorského zákona je vlastník povinný predmet ochrany chrániť, pretože je to výnimka vyplývajúca z osobitného predpisu, ktorým je v tomto prípade zákon o archívoch. Obsahovo rovnakú úpravu možno nájsť v § 9 ods.4 českého Autorského zákona. Rozdiel je v tom, že povinnosť chrániť archívny dokument pred poškodením alebo zničením nie je v českom zákone o archivnictví vyjadrená tak jednoznačne ako v slovenskom. Tuto povinnosť však možno vyvodiť na základe ustanovení o  správnych deliktov podľa § 73 českého zákona o archívnictve, podľa ktorého sa fyzická osoba dopustí priestupku alebo právnická osoba správneho deliktu napríklad tým, že poškodí nebo zničí archiváliu alebo dokument.[27]

V zmysle slovenskej úpravy je ďalej vlastník archívneho dokumentu povinný ponúknuť Ministerstvu vnútra SR tento dokument na prednostné odkúpenie alebo zmluvnú úschovu, ak sám nie je schopný zabezpečiť jeho ochranu. Ak Ministerstvo vnútra SR v rámci výkonu štátneho dozoru zistí, že vlastník archívneho dokumentu svojim konaním alebo nekonaním poškodzuje archívny dokument, alebo nerobí primerané opatrenia na to aby sa predišlo hroziacim škodám, vyzve vlastníka archívneho dokumentu na odstránenie zistených nedostatkov. Pokiaľ v určenej lehote nedôjde k náprave a vyžaduje to fyzický stav archívneho dokumentu Ministerstvo vnútra SR rozhodne o nútenej úschove archívneho dokumentu. Takáto nútená úschova je nepochybne zásahom do dispozičných práv vlastníka archívneho dokumentu.[28] Za obmedzenie vlastníckeho práva, ku ktorému dochádza nútenou úschovou, patrí vlastníkovi archívneho dokumentu alebo zriaďovateľovi archívu primeraná náhrada. Náhrada sa poskytuje v sume zistenej znalcom a je súčasťou výroku rozhodnutia o nútenej úschove archívneho dokumentu.[29] Môže nastať situácia, že vlastník hmotného substrátu bude inou osobou ako majiteľ autorských práv alebo práv príbuzných právam autorským. Z užšieho výkladu predmetného ustanovenia by vyplývalo, že majiteľ práv autorských alebo príbuzných by na žiadnu náhradu nemal nárok hoci by nútenou úschovou pravdepodobne došlo k obmedzeniu jeho dispozičných práv. Avšak náklady na konzervovanie a reštaurovanie archívneho dokumentu počas jeho nútenej úschovy uhrádza vlastník archívneho dokumentu.[30] Z tohto ustanovenia však nie je jasné, čo v prípade ak by vlastník dokumentu nemal na tieto výkony finančné prostriedky. Ako príklad možno uviesť situáciu kedy je potrebné zabezpečiť fond obsahujúci povedzme stovky auditívnych dokumentov na magnetofónových pásoch, ktoré je vhodné v istých časových intervaloch prevíjať aby nedochádzalo k vzájomnému ovplyvňovaniu sa magnetických vrstiev a tým k degradácii kvality záznamu. Týmto to však nekončí, pretože ten istý subjekt (povedzme vedecká organizácia SAV) vlastní zbierku audiovizuálnych záznamov na rôznych nosičoch, ktorých materiál degraduje iným spôsobom. Napríklad v dôsledku úbytku zmäkčovadiel dochádza k zmene mechanických vlastností filmu. Octový syndróm zas spôsobuje, že emulzná vrstva (ktorá nesie strieborné zrná, alebo vo vrstvách častice farbív) hydrolizuje, čím degraduje obrazový záznam. Keďže emulzná vrstva je želatína organického pôvodu napadajú ju aj mikroorganizmy a je citlivá na teplo a vlhkosť. Riešením týchto technických problémov je digitalizácia analógových záznamov. To si však nielenže vyžaduje značné náklady, ale aj adekvátne technické zariadenia, ktoré vekom oslabený materiál nezničia.

Predpokladom toho aby Ministerstvo vnútra mohlo rozhodnúť o nútenej správe je, že sa jedná o dokument, ktorý bol predložený na posúdenie archívu a ten rozhodol, že tento dokument napĺňa znaky archívneho dokumentu. Tomu, kto nepredloží na posúdenie dokumentárnej hodnoty záznam, ktorý nadobudol a ktorého obsah, pôvod, čas vzniku alebo jedinečnosť vyhotovenia odôvodňujú predpoklad, že by mohlo ísť o archívny dokument, môže Ministervo vnútra SR uložiť pokutu.[31]1659 EUR.

Pokiaľ by išlo o fondy veľkého rozsahu, príslušný archív by zrejme rozhodol na základe sprostredkovaných informácií o obsahu záznamov a neskúmal by každý záznam prostredníctvom jeho reprodukcie.

Druhým predpokladom rozhodnutia o nútenej správe je výkon kontroly Ministerstvom vnútra a zistenie nedostatkov. Neumožnenie výkonu štátneho odborného dozoru je sankcionovateľné rovnako ako nevykonanie opatrení na ochranu archívneho dokumentu.[32] alebo odmietnutie vydať dokument do nútenej správy. Z dikcie zákona o archívoch nie je zrejmé, kto technicky zabezpečí ochranu dokumentov ktorých nútenej správe rozhodlo Ministerstvo vmútra SR. Na túto otázku nedáva odpoveď ani vyhláška Ministerstva vnútra SR č. 628/2002 Z.z.. Pokiaľ ide o archívne dokumenty uložené v archíve, nemožno vylúčiť, že Ministerstvo vnútra SR môže rozhodnúť aj o nútenej správe týchto dokumentov, pretože nemožno vylúčiť, že podmienky v ukladacích priestoroch (depotoch) sú dlhodobo nevyhovujúce, pričom príčin takéhoto stavu môže byť veľa – od havarijných stavov až po neodborný postup pracovníkov archívu. Týmto, prirodzene, môžu byť dotknuté aj dokumenty uložené v archíve na základe zmluvy medzi archívom a vlastníkom týchto dokumentov.

Tu treba poukázať na formuláciu § 29 ods. 4 zákona o archívoch podľa ktorého náklady na konzervovanie a reštaurovanie archívneho dokumentu počas jeho nútenej úschovy uhrádza vlastník archívneho dokumentu alebo zriaďovateľ archívu. Použitie slova ”alebo možno v uvedenej vete interpretovať tak, že pokiaľ bol archívny dokument v čase rozhodnutia o nútenej úschove v držbe vlastníka mal by náklady na konzervovania a reštaurovanie vykonané v rámci nútenej úschovy hradiť vlastník dokumentu. Ak však bol tento dokument v čase rozhodnutia ministerstva o nútenej úschove uložený v archíve, mal by tiato náklady znášať zriaďovateľ archívu.. Slovo „alebo” je však možné vykladať aj tak, že pokiaľ vlastník nemá prostriedky na uhradenie nákladov za konzervovanie alebo reštaurovanie, mal by ich znášať zriaďovateľ toho archívu v ktorom je dokument uložený v rámci nútenej úschovy.

5. Vyvlastnenie archívnych dokumentov podľa slovenskej právnej úpravy

Nútená úschova je opatrenie, ktoré má na jednej strane zabrániť ďalšiemu ohrozovaniu, poškodzovaniu alebo zničeniu archívneho dokumentu,. Nútená úschova je však časovo ohraničené (najviac na päť rokov) a jej účelom je aj vytvorenie časového priestoru na odstránenia nedostatkov pri nakladaní s archívnymi dokumentmi. Na tento účel Ministerstvo môže zriaďovateľovi archívu poskytnúť na úhradu nákladov na potrebné úpravy priestorov archívu finančný príspevok..[33] Z uvedeného je zrejmé, že iné subjekty na takýto príspevok nemajú nárok. Pokiaľ nedôjde k odstráneniu nedostatkov, ktoré viedli k rozhodnutiu o nútenej úschove Ministerstvo vnútra rozhodne o vyvlastnení archívneho dokumentu za náhradu. Vlastníkom vyvlastneného dokumentu sa stáva štát.[34] Predmetom vyvlastnenia môže byť len hmotný predmet, ktorý je spôsobilý byť predmetom vlastníckeho práva. Autorské práva a práva súvisiace s právom autorským nie sú predmetom vlastníckeho práva, pretože sú považované za ”iné majetkové hodnoty”. Z tohto dôvodu by aktom vyvlastnenia nemali byť dotknuté.

Záver

Na záver možno konštatovať, že tak slovenská ako aj česká právna úprava vykazuje znaky interferencie práv vyplývajúcich z autorského zákona a obmedzení (či povinností) majiteľa dispozičných a majetkových práv prípadne vlastníka archívneho dokumentu, ktoré vyplývajú zo zákona o archívoch (archívnictve). Tento stav nezriedka vedie v praxi ku konfliktu záujmov sprevádzanej právnou neistotou. Dôsledky tohto stavu môžu byť nasledovné:

1) Vlastníci archívnych dokumentov alebo majitelia práv (vyplývajúcich z autorského zákona) majú obmedzený alebo znemožnený prístup k týmto dokumentom z dôvodu verejného záujmu predísť poškodzovaniu dokumentov alebo ich zničeniu. Hrozba poškodenia alebo zničenia pritom nie je otázkou opatrnosti pri nakladaní s archívnym dokumentom alebo spôsobom jeho uloženia, ale súvisí s tým, že pre vnímanie obsahu takéhoto archívneho dokumentu je potrebné použiť technické zariadenie. Často nastáva situácia, že technické zariadenie na zodpovedajúcej úrovni nemá ani archív ani vlastník dokumentu alebo je nosič informácií v takom stave, že ani použitie adekvátneho technického zariadenia nezaručuje, že pri reprodukcii nedôjde k poškodeniu alebo zničeniu nosiča (archívneho dokumentu).

2) Hoci je jednou z ťažiskových úloh archívov sprístupňovať archívne dokumenty verejnosti (s výnimkou tajných dokumentov a dokumentov obsahujúcich osobné údaje) tento verejný záujem má svoje hranice tam kde:

a)vlastník archívneho dokumentu (alebo majiteľ práv vyplývajúcich z autorského zákona) vyjadril nesúhlas so sprístupnením archívneho dokumentu verejnosti, alebo

b)kde si to vyžaduje ochrana archívneho dokumentu pred zničením alebo poškodením

3) Pokiaľ archívny dokument nie je v detencii archívu (ktorý rozhodne o jeho sprístupnení a tento archívny dokument je uložený u vlastníka, je zjavné, že vlastník ho môže využívať pre svoju potrebu (napríklad záznam môže byť analyzovaný v rámci vedeckého výskumu). Keďže prioritou vlastníka nemusí byť ochrana dokumentu pred poškodením ale využitie dokumentu iným spôsobom, verejný záujem na uchovaní dokumentárnej hodnoty záznamu, môže byť v mnohých prípadoch vážne ohrozený.

V prípade ak je archívny dokument ohrozený poškodením alebo zničením z dôvodu nekonania alebo nesprávneho nakladania s archívnym dokumentom jeho vlastníkom, mám za to, že v tomto prípade by mohol prevládnuť verejný záujem a obmedzenie alebo odopretie prístupu vlastníka k archívnemu dokumentu je namieste, analogicky k obmedzeniam vlastníkov kultúrnych pamiatok. Toto obmedzenie je však akceptovateľné len do tej miery, pokiaľ nie je svojvôľou archívu, napríklad ak archív odmietne vydať archívny dokument na konzervovanie alebo reštaurovanie hradené vlastníkom, pretože považuje takýto zásah za nevhodný, prípadne ak archív síce disponuje lepšími podmienkami uloženia archívnych dokumentov ako vlastník, avšak dlhodobo nerobí nič pre ich reštaurovanie a digitalizáciu (najčastejšie z dôvodu nedostatku finančných prostriedkov), hoci vlastník o to má záujem. V takomto prípade by mal (podľa môjho názoru) prevládnuť súkromnoprávny aspekt, pretože takýto pasívny prístup archívov (ktorý je bežný) neodstraňuje problém možnej straty informácií v dôsledku prirodzených procesov starnutia materiálu, len ho spomaľuje uložením vo vhodnejších podmienkach. Z tohto dôvodu považujem za správne, ak vlastník archívneho dokumentu nemôže byť obmedzovaný vo svojich proaktívnych opatreniach smerujúcich k výrobe rozmnoženín archívneho dokumentu alebo jeho reštaurovaniu na svoje náklady z titulu monopolných práv archívu rozhodovať o aplikácii vhodných opatrení vo vzťahu k archívnemu dokumentu.

Norbert Adamov

K PROBLEMATICE NEDOSTUPNÝCH DĚL[35]

(ON THE ISSUE OF OUT-OF-PRINT WORKS)

PETR PRCHAL, JUDR.

Abstrakt: Článek „K problematice nedostupných děl“ se zabývá problematikou nedostupných děl, rozdíly mezi nedostupnými díly a díly osiřelými, typologií nedostupných děl a možnými řešeními pro nedostupná díla. Příspěvek potvrzuje předpoklad, že problematika nedostupných děl by na rozdíl od děl osiřelých neměla být řešena přímou právní regulací, ale za pomoci nepřímých právních řešení, která jsou řešením pro osiřelá a nedostupná díla zároveň, případně též za pomoci některých řešení tržních.

Klíčová slova: nedostupná díla, osiřelá díla, rozšířená kolektivní správa, řešení, licence

Abstract: The article “On the issue of out-of-print works“ surveys the problem of out-of-print works, differences between out-of-print works and orphan works, typologies of out-of-print works and possible solutions for out-of-print works. The article confirms the assumption that the problem of out-of-print works, as opposed to the orphan works should not be dealt with direct legal regulation, but with the help of indirect solutions that are common solutions for orphan works and out-of-print works and perhaps even with help of some market solutions.

Key words: out-of-print works, orphan works, extended collective licensing, solutions, licenses

1. Úvod

Dovolte mi, abych v tomto článku ověřil předpoklad, že problematika nedostupných děl by na rozdíl od děl osiřelých neměla být řešena přímou právní regulací, ale za pomoci nepřímých právních řešení, která jsou řešením pro osiřelá a nedostupná díla zároveň, případně též za pomoci některých řešení tržních. Otázka jakým způsobem problematiku nedostupných děl řešit nutně nevyvstává spolu s otázkou, jakým způsobem řešit problematiku osiřelých děl, která je v současnosti mezinárodně aktuální, nicméně v blízké době lze očekávat obrat pozornosti směrem k řešení problematiky nedostupných děl, o čemž svědčí např. v poměrně nedávné době přijatý zákon o nedostupných knihách ve Francii, ale též obecná potřeba umožnit za určitých podmínek přístup k dílům, který jinak bývá bezdůvodně nemožný a zefektivnit tak systém autorskoprávní ochrany jejím otevřením jak směrem k nositelům práv tak k veřejnosti. V tomto článku nejprve představím společné a odlišné znaky děl osiřelých a nedostupných, dále pak způsoby vzniku nedostupných děl a jejich typologii, možná řešení pro nedostupná díla, řešení pro nedostupné knihy ve Francii a řešení pro rozebrané vydání díla dle předchozího autorského zákona v České republice. Na několika místech docházím k poznání, že podstatou nedostupných děl je autonomní (tržní) rozhodování nositele práv, z čehož vyplývá závěr, že přímá právní regulace, která znamená bezprostřední zásah do této autonomie vůle, není pro řešení problematiky nedostupných děl adekvátní.

2. Společné a odlišné znaky děl osiřelých a nedostupných

Společnými znaky děl osiřelých (orphan works) a nedostupných[36] (out-of-print works) jsou trvající výlučná práva k dílu a nemožnost získání souhlasu k užití díla od nositele práv. Zatímco však u děl osiřelých je důvodem nemožnosti získání svolení díla užít nemožnost dohledat nositele práv, u děl nedostupných je důvod odlišný. Nositel práv dohledatelný je, avšak s užitím díla ani s jeho zpřístupněním nesouhlasí. Nedostupná díla jsou tedy zároveň překážkou uzavření licenční smlouvy, ale nemusí se jednat pouze případy, kdy nositel práv s uzavřením smlouvy nesouhlasí, ale také, kdy souhlasí, ale pouze za nepřiměřeně nevýhodných podmínek pro uživatele díla. Stejné platí např. i pro případy, kdy není komerčně možné zakoupit rozmnoženinu díla, pokud se licenční smlouva uzavírá až při instalaci díla apod.

V případě díla nedostupného tak lze určit a dohledat nositele práv, ale tento nositel nemá vůli zpřístupňovat dílo veřejnosti a nesouhlasí s jeho užitím, popř. pouze za nepřiměřených podmínek. Rozdíl mezi díly osiřelými a nedostupnými je tedy skutečnost, že zatímco u děl osiřelých je pojmovým znakem nemožnost dohledat nositele práv, u děl nedostupných je tímto znakem nedostatek vůle nositele práv dílo zpřístupnit či souhlasit s jeho užitím. Nedostatek vůle, lidově řečeno neochota, však zde i jinde v soukromém právu nelze chápat jinak nežli jako výsostný projev autonomie vůle, konkrétně smluvní svobody, která jest výrazem autonomie vůle ve smluvních vztazích[37] a která je stěžejním principem soukromého práva. Vzhledem k tomu, že autorské právo je subsystémem práva soukromého a je založeno na soukromoprávních principech, plyne z toho i potřeba nikoli přímé právní regulace problematiky nedostupných děl na rozdíl od děl osiřelých.

3. Způsoby vzniku nedostupných děl a jejich typologie

Dle způsobů vzniku lze rozlišovat mezi třemi základními typy nedostupných děl. Jsou jimi díla obchodně nedostupná, strategicky nedostupná a dočasně nedostupná.[38]

Za obchodně nedostupná díla můžeme pokládat taková díla, u nichž nositel práv nemá zájem na tom, aby byla dostupná z důvodu, že to není pro nositele práv obchodně výhodné a zároveň tento nositel není nositelem práv k dílu, které by nahradilo dílo stávající. S těmito díly se lze často setkat v oblasti informačních a komunikačních technologií, kdy kupř. počítačový program či systém přestane být u uživatelů oblíbený a ti ho tak přestanou používat.[39] Jednoduše zpřístupňování a distribuce díla, které nedosahují požadované ziskovosti, se pro nositele práv stanou ztrátové. Stejně tak to ale může platit i v případě knižních děl, pokud se s obtížemi rozprodá náklad uživatelsky nepopulární tištěné knihy, nakladatel již přirozeně nemusí mít zájem o další dotisk takového díla, pokud by hrozilo riziko ekonomické ztráty.

Za strategicky nedostupná díla lze pokládat taková, u nichž nositel práv nemá zájem na tom, aby byla dostupná z důvodu, že má zájem na dostupnosti a rozšíření vylepšené - inovované verze díla původního. V oblasti informačních technologií se pro tuto vylepšenou verzi díla původního již dávno vžil pojem upgrade, což opět naznačuje, v jaké oblasti se tato díla nejčastěji vyskytují. Nové dílo v tomto případě nahrazuje a zároveň vyřazuje dílo původní. Pro srovnání to samé ale opět platí i u knižních či jiných děl, kdy v pořadí další vydání nahrazuje to původní. Dokonce u některých knižních titulů jakými jsou učebnice, encyklopedie a slovníky je několik po sobě jdoucích vydání v řadě železným pravidlem. Nedostupnost díla původního je zde ovlivněna skutečností, že málokdy je hospodářský potenciál původního díla vyšší než u díla, které má jeho vylepšené a zdokonalené vlastnosti.[40] O vylepšené dílo je zpravidla větší uživatelský zájem, a proto má automaticky potenciál větší ziskovosti, což ovlivňuje zájem nositele práv na zpřístupnění právě tohoto díla. Lze to výstižně ilustrovat na srovnání obchodních cen starších a nových knižních vydáních. Ty staré se zpravidla rozprodávají za velmi nízké ceny, ovšem nikoli bezvýjimečně.[41]

Za dočasně nedostupná díla lze označit díla v mezidobí dočasného přerušení dostupnosti nositelem práv a jejím pozdějším obnovením. V určitých případech dokáže momentální nedostupnost díla zvýšit jeho cenu, a proto může být dočasná nedostupnost využita jako jedna z obchodních strategií, která je činěna záměrně s úmyslem pozdějšího dosažení vyšších zisků.[42] Proto by se dalo říct, že v mnoha případech je doba dočasné nedostupnosti určitého díla již dopředu určená. Jindy ale může být dočasná nedostupnost výsledkem běžné, člověku známé, náhody a tehdy období nedostupnosti předem určit nelze.

Může být otázkou, jak rozpoznat, o jaký typ nedostupného díla se v konkrétním případě jedná. Strategicky nedostupná díla zpravidla nebývá obtížné odlišit. Spolehlivým ukazatelem je skutečnost, že nositel práv zpřístupnil novou verzi původního díla. Na druhé straně může být mnohem obtížnější odlišit obchodně nedostupná a dočasně nedostupná díla. Ukazatelem, na základě kterého lze typ nedostupného díla odhadnout, totiž může být pouze pozdější obnovení dostupnosti, které svědčí ve prospěch díla dočasně nedostupného. Může být ale obtížné určit, zda v minulosti bylo již dílo jednou či vícekrát dostupné či nikoli. Mnohdy proto nezbývá, než na typ nedostupného díla usuzovat podle celkových okolností jakými jsou např. druh díla, činnost nositele práv apod. Proto například v případě nositele, o kterém je známé, že pravidelně činí dostupnými starší díla, lze předpokládat, že jde o dílo dočasně nedostupné. Jiný příklad, pokud je dílem počítačový program, který se obecně stává rychleji překonaným, než jiné druhy děl, půjde zpravidla o obchodně nedostupné dílo.[43]

Je zřejmé, že všechny základní typy děl nedostupných více či méně souvisejí s přirozeným chováním a rozhodováním subjektů v tržním prostředí, což potvrzuje jako vhodnější spíše nikoli přímé právní řešení této problematiky. Z hlediska autorského práva je proto významné v zásadě jen to, že dílo je nedostupné brzy před tím, než u něj uplyne doba trvání práv a stane se z něj dílo volné, dostupné k užití veřejností.

4. Možná řešení pro nedostupná díla

Vzhledem ke skutečnosti, že chybí legitimní zdůvodnění zásahu do autonomie vůle toho nositele práv, který si nepřeje souhlasit s užitím díla jinou osobou, je hledání přímého řešení pro nedostupná díla uvnitř systému autorského práva právně vzato nemožné. Lze však obrátit pozornost k řešení, které je řešením pro osiřelá díla a stejně tak i děl osiřelých, neboť mezi těmito kategoriemi děl nerozlišuje. Tímto řešením je rozšířená kolektivní správa. Rovněž existují i některá další nepřímá právní řešení, která předcházejí vzniku nedostupných děl, stejně jako i některá řešení tržní. Nyní nejprve představím rozšířenou kolektivní správu, následně dvě další nepřímá právní řešení a dvě řešení tržní.

Rozšířená kolektivní správa je správou práv smluvně nezastupovaných nositelů práv a jedná se druhý způsob výkonu kolektivní správy práv vedle správy povinné. Smysl rozšířené kolektivní správy spočívá v možnosti kolektivního správce v zákonem vymezených případech poskytnout zájemci licenci k užití konkrétního díla či více děl nejen nositelů práv smluvně zastupovaných, ale i smluvně nezastupovaných. Kolektivní správce tak může se zájemcem uzavřít licenční smlouvu k užití kteréhokoli díla a až následně kolektivní správce provádí důsledné vyhledávání nositele práv, nikoli však za účelem zjištění statusu díla, ale za účelem vyplacení licenční odměny. Z toho důvodu řešení založené na rozšířené kolektivní správě nerozlišuje mezi díly osiřelými a nedostupnými, neboť tato skutečnost není z hlediska tohoto řešení významná.[44] V režimu rozšířené kolektivní správy dochází k dobrovolné správě práv i těch nositelů, kteří nejsou zastoupeni smluvně a právě v důsledku rozšíření okruhu kolektivní správy i o práva smluvně nezastupovaných nositelů, se tento způsob výkonu kolektivní správy příznačně označuje jako rozšířená kolektivní správa.

O všeobecné vhodnosti využití kolektivní správy práv pro řešení problematiky osiřelých a současně i děl nedostupných, svědčí skutečnost, že u kolektivních správců se soustřeďují jednotliví nositelé práv a zájemce o užití díla nemusí čelit nesnázím, které jsou jinak s dohledáním nositelů práv spojeny. Přitom platí, že kolektivní správa práv, která vyjadřuje zájmy pouze smluvně zastoupených nositelů práv, neposkytuje zájemcům o užití díla srovnatelnou právní jistotu, kterou lze dosáhnout institutem rozšířené kolektivní správy. Jak správně uvádí I. Telec a P. Tůma, rozšířená kolektivní správa posiluje především právní jistotu uživatelů předmětu ochrany, že v důsledku výkonu hospodářské činnosti proti nim nebudou běžně vznikat nároky jednotlivých nositelů práv, ale pouze nárok kolektivního správce.[45] U rozšířené kolektivní správy se proto důvodně očekává, že kolektivního správce, který smluvně zastupuje podstatnou část nositelů práv k určitému druhu předmětu ochrany a vyjadřuje jejich zájmy, bude stejným způsobem (se stejnou péčí) zastupovat a vyjadřovat zájmy i těch nositelů práv, kteří nejsou smluvně zastoupeni. Ovšem podmínkami legitimní rozšířené kolektivní správy jsou:

•  kolektivní správce zastupuje podstatnou část nositelů práv k určitému druhu předmětu ochrany,[46]

•  je dána možnost nositeli práv vyloučit účinky rozšířené kolektivní správy (opt-out),

•  je dáno právo nezastoupeného nositele práv na odměnu za užití díla.

Právní institut rozšířené kolektivní správy není v současnosti účinnému autorskému zákonu neznámý,[47] Tento institut však v ČR není využíván ve srovnatelném rozsahu jako v severských zemích, nicméně není vyloučeno, aby tomu v budoucnu bylo jinak, a to především k vyřešení těch situací, ve kterých je individuální sjednávání licenčních smluv obtížné, což je jádrem problematiky hromadné digitalizace (problematika osiřelých děl v širším smyslu), ale také širšího využití potenciálu digitálních technologií knihovnami apod., s čímž nakonec počítá i plánovaná budoucí novela AutZ.[48]

Institut rozšířené kolektivní správy je využíván jako model řešení pro osiřelá díla v Norsku, Dánsku, Švédsku a Finsku a to již od 60. let minulého století. Norsko upravilo institut rozšířené kolektivní správy pro knihovny, archivy a muzea v § 16a norského autorského zákona a pro ostatní zájemce v § 36 norského autorského zákona.[49] Dánsko zavedlo rozdílně jednotnou úpravu rozšířené kolektivní správy, která je upravena v § 50 dánského autorského zákona.[50] Švédsko upravuje rozšířenou kolektivní správu v § 42a švédského autorského zákona, nicméně je omezena pouze na určité způsoby užití.[51] Finsko upravuje rozšířenou kolektivní správu na několika místech svého autorského zákona pro odlišné způsoby užití, přičemž výchozím ustanovením je § 11.[52] Společným jmenovatelem pro všechny právní úpravy rozšířené kolektivní správy v severských zemích je, že jsou, kromě dánské právní úpravy, omezeny ve prospěch určitého okruhu zájemců nebo způsobů užití, které směřují k dosažení vzdělávacích účelů.

Nesporná výhoda rozšířené kolektivní správy spočívá v možnosti, aby kolektivní správce zastupoval zájmy veškerých (i zahraničních) nositelů práv a udělil licence k užití veškerých autorských děl a jiných předmětů ochrany (i zahraničních). Tato vlastnost institutu rozšířené kolektivní správy umožňuje udělit licenci k jakémukoli dílu/dílům (předmětu ochrany) bez nutnosti dohledávat jednotlivé či jednotlivého nositele práv. Kromě toho na rozdíl od většiny ostatních modelů řešení pro osiřelá díla není u rozšířené kolektivní správy nutné provádět důsledné vyhledávání před udělením licence. V čem je rozšířená kolektivní správa výjimečná je i skutečnost, že pozitivně působí na dosud nezastoupené nositele práv, neboť je motivuje k tomu stát se nositeli smluvně zastupovanými s možností určovat přesné podmínky, dle kterých má kolektivní správce dovoleno uzavírat licenční smlouvy se zájemci o užití díla, což působí coby účinná prevence proti vzniku osiřelých děl.[53] Mimoto kolektivní správce má snahu sám dohledat nezastoupené nositele práv za účelem výplaty individuálních odměn v souvislosti s udělením licence za užití díla, a proto břemeno důsledného vyhledávání tíží nikoli zájemce ale kolektivního správce, který má s důsledným vyhledáváním zkušenosti, neboť se s osiřelými a nedostupnými díly běžně setkává. Přitom skutečnost, že důsledné vyhledávání provádí kolektivní správce a provádí se až v okamžiku, kdy je dílo zájemcem užíváno nijak neohrožuje právní postavení uživatele, neboť účelem důsledného vyhledávání je v tomto případě pouze vyplacení odměny nositeli práv.

Ovšem ani rozšířená kolektivní správa jako model řešení pro osiřelá resp. i nedostupná díla není bezvadná. Jisté obtíže mohou vyvstat v souvislosti s podmínkou, aby kolektivní správce zastupoval podstatnou část nositelů práv k určitému druhu předmětu ochrany. Proto, aby rozšířená kolektivní správa byla úspěšným modelem řešení pro osiřelá a nedostupná díla, bylo by nutné, aby již kolektivní správci zastupovali podstatnou část nositelů práv k určitým druhům předmětů ochrany, což však dosud v řadě států neplatí, zejména pokud jde o díla audiovizuální. V tomto konkrétním případě se však může namítat, že díla audiovizuální se osiřelými díly stávají spíše výjimečně, přesto je s uvedenou obtíží nutno počítat.

Jinou výtkou vůči rozšířené kolektivní správě může být, že její účinky se vztahují pouze na území toho státu, dle jehož právního řádu byla licence udělena, což je obecný problém jakéhokoli mechanismu založeného na kolektivní správě práv. Např. Norská národní knihovna zahájila v souladu s § 16a a § 36 norského autorského zákona digitalizaci svého knižního fondu, který se odhaduje na 50.000 knih, avšak jelikož se tak děje na základě rozšířené kolektivní správy, digitalizovaná díla jsou přístupná pomocí internetu pouze pro uživatele lokalizované na území Norska.[54] Nicméně lze věřit, že pokud v členských státech EU vyvstane v budoucnu potřeba využít ve větší míře možností rozšířené kolektivní správy, mělo by spolu s tím dojít k vytvoření mechanismu nadnárodní kolektivní správy, aby licence mohly být účinné pro více území.

Zásadní je rovněž skutečnost, že systém rozšířené kolektivní správy by byl ve srovnání s jinými modely řešení více finančně nákladný. Nákladnost zde spočívá v povinnosti vyplatit licenční odměnu smluvně nezastupovaným nositelům, a jelikož není jisté, zda se kolektivnímu správci podaří nositele práv dohledat, bylo by nutné zajistit dostatečné rezervy pro vyplacení již splatných odměn.[55] Nelze opomenout, že výše odměn zde musí odpovídat tzv. tržní ceně, a proto rozšířená kolektivní správa nemusí být pro všechny zájemce o užití díla vhodným řešením (např. pro veřejně přístupné instituce). Nákladnost systému rozšířené kolektivní správy je však její přirozenou vlastností, která je vykoupena usnadněním užití libovolného díla (předmětu ochrany), a proto se rozšířená kolektivní správa může jevit spíše jako tržní nástroj než ryze právní institut, což je však přesně ten důvod, proč je zároveň vhodným řešením pro díla nedostupná. Nicméně nákladnost lze ovlivnit, neboť je přímo úměrná šíři možného okruhu osob (zájemců) a způsobů užití, které by byly na základě rozšířené kolektivní správy umožněny. Čím širší okruh, tím větší je i nákladnost. Je to s velkou pravděpodobností i jeden z důvodů proč je v severských zemích (kromě Dánska) umožněna pouze ke vzdělávacím účelům, což je zároveň i nevýhoda, neboť není dosud dobře známé, jak by rozšířená kolektivní správa fungovala pro široký okruh způsobů užití. Nákladnost rozšířené kolektivní správy je proto zřejmě největší překážkou pro její využití k řešení dané problematiky v celé její šíři, a proto je vhodné ji kombinovat s jinými licenčními mechanismy, které mohou být určeny k licencování avšak v tomto případě výhradně osiřelých děl a spolu s dalšími jinými mechanismy které nyní blíže představím.

K účinnému nepřímému řešení problematiky nedostupných děl (rovněž i děl osiřelých) by mohla významně přispět podpora uzavírání veřejných licencí. Pro tyto licence se mezinárodně zažila označení jako open source licence, open access licence, public licence a creative commons licence. V českém prostředí se pak lze setkat s pojmy svobodné, otevřené či volné licence. Pojem veřejné je zřejmě nejobecnějším sběrným pojmem pro tyto licence, jejichž společný znak spočívá ve specifickém způsobu kontraktace založené na zveřejnění díla on-line s licenčními podmínkami.[56] Návrh na uzavření licenční smlouvy tak nositel práv činí ve vztahu k neurčitému okruhu adresátů, což však AutZ nečiní potíže, naopak s tímto způsobem uzavírání licenčních smluv již výslovně počítá.[57] Při činění návrhu na uzavření licenční smlouvy nositel práv projevuje vůli umožnit svobodné užití díla za stanovených podmínek. Tyto podmínky se mohou lišit v závislosti na formulaci konkrétní nabídky či mohou se odvíjet i od typu zvolené veřejné licence. Společným znakem je však v tomto ohledu vždy svobodné užití díla bez nároku na autorskou odměnu v případě užití díla pro nekomerční účely. Může však být i stanovena možnost díla pro komerční účely užít, stejně jako možnost vytvoření odvozeného díla či stanovení tzv. virálního efektu, který znamená, že odvozené dílo musí být šířeno za stejných podmínek. Možných variací a změn v případě veřejných licencí může být i více. Proč mohou být právě veřejné licence účinným řešením v boji proti osiřelým i nedostupným dílům spočívá v tom, že směřují proti rigiditě výlučné autorskoprávní ochrany, kdy z její výlučnosti lze vystoupit pouze aktivním jednáním (opt-out). Někdy se proto lidově o veřejných licencích hovoří jako o „nesobecké“ metodě, jak se o chráněné dílo za stanovených podmínek podělit s veřejností. Protože tyto licence upouštějí od požadavku udělování výslovného licenčního souhlasu ve prospěch konkrétní osoby či uzavření licenční smlouvy s konkrétní osobou, lze se úspěšně vyhnout jak vzniku osiřelých, tak i nedostupných děl.

Druhým z možných nepřímých řešení problematiky nedostupných děl by mohlo být zvýšení náhradní odměny z prázdných nosičů a přístrojů pro zhotovení rozmnoženin autorských děl. Náhradní odměny nejsou v ČR[58] ani v zahraničí žádnou novotou.[59] Jejich legitimní zdůvodnění vyplývá ze třetího kroku tříkrokového testu, dle kterého výjimky a omezení práva autorského lze uplatnit, pouze pokud nejsou nepřiměřeně dotčeny oprávněné zájmy autora.[60] Jednou z takových výjimek jsou i volná užití dle § 30 AutZ. Jelikož již dávno ke zhotovování rozmnoženin autorských děl neslouží pouze kopírovací stroje, v důsledku nových technologií umožňujících snadnou reprodukci současné zásahy do oprávněných zájmů nositelů práv nabývají na intenzitě a četnosti. Jelikož v případě volného užití díla netřeba platit nositeli práv přímo žádnou odměnu, jsou náhradní odměny nástrojem, jak vyjít vstříc třetímu kroku tříkrokového testu a zásahy nových reprodukčních technologií alespoň částečně kompenzovat s ohledem na právo nositele práv na spravedlivou odměnu dle § 25 AutZ. K této problematice se ostatně poměrně nedávno v jednom ze svých rozhodnutí, které ovlivnilo uplatňování těchto náhrad v praxi, vyjadřoval i Soudní dvůr EU (dříve Evropský soudní dvůr).[61] Jako řešení pro osiřelá a nedostupná díla jsou náhradní odměny výhodné v tom, že souhlasu k užití díla není k jejich zaplacení relevantní a na rozdíl od veřejných licencí tak platí pro všechna díla. Zvýšením náhradních odměn by tak bylo možné kompenzovat užívání osiřelých a nedostupných děl. Je to však řešení značně diskutabilní a svoji povahou spíše doplňkové, neboť podobně jako daně ve finančním právu mají i náhradní odměny v právu autorském výrazný přerozdělovací efekt, byť se nejedná o institut práva veřejného. Totiž, i když je pořízena rozmnoženina nikoli pro osobní potřebu fyzické osoby (právnické osoby nemohou dle § 30 AutZ zhotovit rozmnoženinu pro osobní potřebu vůbec), stejně je nutné náhradní odměnu zaplatit, což se týká paradoxně i právnických osob. A právě na tento problém, kdy jsou plošně vybírány náhradní odměny bez ohledu na zkoumání konečného uživatele, upozorňuje uvedené rozhodnutí Soudního dvora EU. Stejně tak výši náhradní odměny nelze odvíjet od konkrétního počtu zhotovených rozmnoženin s ohledem na pojem „osobní potřeba“, která se případ od případu liší.

Prvním z tržních řešení by mohl být systém mikro plateb (micro-payment), který zajišťuje provedení finanční transakce s malými finančními obnosy a který zpravidla probíhá on-line. Při každém užití či zhotovení rozmnoženiny zpravidla na internetu distribuovaného díla tento systém zajistí zaplacení licenční odměny nositeli práv. Využití tohoto systému se jeví jako vhodné pro veškeré druhy děl zachycené na digitálních nosičích, obzvláště pak pro počítačové programy a databáze. Nedostupná díla tak mohou být uchována na webových stránkách, které naúčtují uživateli malou finanční částku při každém stažení předmětného díla. Systém mikro plateb by mohl být výhodný jak pro uživatele, kteří by díky němu mohli snadno dílo jinak nedostupné užít a konečně i pro nositele práv z důvodu zaručeně získaných licenčních odměn a téměř nulových transakčních nákladů spojených s takto koncipovaným způsobem uzavíraných licenčních smluv.[62]

V případě druhého tržního řešení lze uvažovat o distribuci díla pomoci tzv. šedého trhu. Problémem tohoto řešení však je jeho zákonnost resp. nezákonnost. Řešení pomocí šedého trhu se totiž opírá o myšlenku, že jinak nedostupné dílo je zpřístupňováno až do doby, než nositel práv s tímto vyjádří nesouhlas. Zejména prostředí internetu je dnes živnou půdou pro šedý trh autorských děl a jiných předmětů ochrany, přičemž označení „šedý“ a nikoli „černý“ byl dovozen ze skutečnosti, že nositel práv nevyjadřuje svůj nesouhlas s užitím díla. Toto řešení tedy zkrátka spočívá na nečinnosti nositele práv.[63] De iure se ovšem jedná neoprávněné užití, a tedy o porušení výlučných práv. I přes svoji nezákonnost jde o řešení, které nedostupná díla eliminuje. A zjevně se zdaleka nejedná o něco, co by společnost neznala. Když v roce 1960 kubánský fotograf Alberto Diaz Gutierrez, známý jako Alberto Korda, pořídil fotografii guerillového vůdce Che Guevary, zřejmě netušil, že se z této fotografie později stane kulturní pop ikona reprodukována v nespočtu podob po celém světě. A nikdo pořizování rozmnoženin a šíření této slavné fotografie po dlouhá léta nijak nebránil včetně samotného autora, který byl nejspíš rád, že se šíří vzpomínka na jeho hrdinu. Tak tomu ovšem bylo až do roku 2000, kdy tato fotografie byla bezděčně použita pro reklamu vodky Smirnoff v londýnském metru, s čímž autor fotografie vyjádřil svůj nesouhlas podanou civilní žalobou. Spor nakonec skončil soudním smírem.[64] K možnému a nikoli nezákonnému fungování takového řešení proti vzniku nedostupných děl by stačilo málo, a sice souhlas nositele práv.

5. Řešení pro nedostupná knižní díla ve Francii

Zvláštní pozornost zaslouží skoro nedávné přijetí zákona o digitálním užívání nedostupných knižních děl 20. století ve Francouzské republice.[65] Tento zákon se svým způsobem vymyká současnému celosvětovému dění, ve kterém se předně prosazují návrhy právní úpravy osiřelých děl. Nicméně francouzský zákon se přesně řečeno netýká nedostupných děl, ale nedostupných knižních děl a upravuje rovněž díla osiřelá, třebaže spíše okrajově. Jako první zákon svého druhu upravuje vztahy mezi nositeli práv a nakladateli ve vztahu ke komerčně nedostupným knihám.

Podstata řešení ve francouzském zákoně spočívá na dvou prvcích. Prvním z nich je vytvoření databáze spravované Francouzskou národní knihovnou, do které se mají registrovat nedostupná knižní díla. Druhým je pak povinná kolektivní správa práv, pomocí které může být dílo registrované v databázi rozmnoženo a zpřístupněno zájemcem, se kterým je uzavřena nevýhradní licenční smlouva na dobu pěti let s možností prodloužení.[66]

Podle čl. L. 134-1 a násl. francouzského Kodexu duševního vlastnictví (Code de la propriété intellectuelle)[67] může každý požádat Francouzskou národní knihovnu, aby zaregistrovala do své databáze knižní dílo vydané ve Francii před 1. lednem 2001 za podmínky, že dílo již není komerčně dostupné jakýmkoli způsobem. Po uplynutí šestiměsíční lhůty od registrace kolektivní správce spravuje právo na rozmnožování a zpřístupnění díla. Kolektivní správce je povinen přijmout vhodná opatření k dohledání nositelů práv za účelem rozdělení licenčních odměn. Nositel práv ke knižnímu dílu, které bylo zaregistrováno do databáze, může vyloučit účinky povinné kolektivní správy během šesti měsíců ode dne registrace díla do databáze. Po uplynutí šestiměsíční lhůty může již pouze odporovat užití díla, pokud by byla dotčena jeho čest nebo dobrá pověst. Nakladatel může také vyloučit účinky povinné kolektivní správy, ale v takovém případě je povinen užívat díla po dobu dvou let ode dne vyloučení účinků povinné kolektivní správy. V opačném případě se obnovují účinky povinné kolektivní správy. Pokud nositel práv ani nakladatel účinky povinné kolektivní správy nevyloučí, nakladateli, jemuž přísluší právo na rozmnožování díla, je kolektivní správce povinen přednostně nabídnout užití díla. Kolektivní správce může také udělit bezúplatnou licenci k užití díla veřejně přístupné knihovně, pokud, se nositele práv nepodaří dohledat během deseti let od udělení první licence k užití díla.[68]

Francouzský zákon o digitálním užívání nedostupných knih je zvláštním řešením, které je podobné, zvláště s ohledem na možnost/nutnost vyloučení jeho účinků pro nositele práv, nikoli však tolik velkorysé až hraniční, jako řešení Google Books představené v doplněné dohodě o smíru mezi autorským svazem, asociací nakladatelů a společností Google Inc. Ačkoli je Francie v této oblasti právní úpravy dosud osamocená, v budoucnu lze očekávat, že by tomu mohlo být jinak, zvláště pokud by podobná řešení byla zavedena v dalších teritoriálně významných státech jako např. v Německu, Itálii, Španělsku, Polsku apod. Proti řešení představenému ve Francii nelze nic namítat, spíše lze vyjádřit údiv nad jeho originalitou ovlivněnou tradicí kolektivní správy práv ve Francouzské republice.

6. Řešení pro rozebrané vydání díla dle předchozího autorského zákona v České republice

Dříve účinný autorský zákon, tj. zákon č. 35/1965 Sb., o dílech literárních, vědeckých a uměleckých (autorských zákon) upravoval od 1. června 1990 do 1. prosince 2000 zákonnou licenci pro zhotovení rozmnoženiny rozebraného vydání díla. Ta se stala součástí autorského práva na základě novely autorského zákona zákonem č. 89/1990 ze dne 28. března 1990, kterým se mění a doplňuje zákon č. 35/1965 Sb., o dílech literárních, vědeckých a uměleckých (autorský zákon).

Dle této zákonné licence, která byla upravena v § 15 odst. 2 písm. j) autorského zákona, „autorova svolení k užití díla nepotřebuje a odměnu není povinen poskytnout, kdo zhotoví rozmnoženinu rozebraného vydání díla pro potřebu veřejné knihovny k dokumentačním účelům a pro účely vědeckého výzkumu.“ Nutno říci, že pokud jde o pojmosloví užité v této zákonné licenci, pak dílo rozebrané je synonymem díla nedostupného a snad dokonce i lépe vystihuje anglický výraz out-of-print works. Zákonná licence se však netýkala díla jako takového, ale pouze jeho vydání a byla účelově vázána na účel dokumentační nebo vědecko-výzkumný. Při tvorbě AutZ se uvažovalo o převzetí této zákonné licence a tato podobná otázka by mohla vyvstat i nyní v reakci na aktuálnost problematiky nedostupných děl. Zákonná licence do AutZ převzata nebyla a domnívám se, že se tak stalo zcela správně.

V současnosti totiž jednak vzniká otázka, zda by zákonná licence v podobě, v jaké byla upravena v předchozím autorském zákoně, splnila kritéria taxativního výčtu čl. 5 odst. 3 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/29/ES ze dne 22. května 2001 o harmonizaci určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti (dále jen informační směrnice), který stanoví taxativní výjimky práva na rozmnožování a zpřístupňování děl veřejnosti. Čl. 5 odst. 3 písm. n) informační směrnice, který je svým účelem zavedení licence pro rozebraná vydání děl nejblíže, umožňuje členským státům EU zavést zákonnou výjimku spočívající v užití díla sdělením nebo zpřístupnění, pokud dílo není předmětem prodeje nebo licenčních podmínek jednotlivcům ze strany veřejnosti pro účely výzkumu nebo soukromého studia, a to prostřednictvím k tomu určených zařízení v prostorách veřejně přístupných institucí (terminály), pokud jde o dílo, které je součástí sbírky veřejně přístupné instituce. Je jisté, že by doslovné převzetí zákonné licence dle dříve účinného autorského zákona dnes nebylo možné, není však vyloučena modifikace znění této zákonné výjimky, a to tak, aby se jednalo o dílo, které je součástí sbírky veřejně přístupné instituce, ke zpřístupnění by došlo pomocí terminálu umístěného v prostorách veřejně přístupné instituce a bylo by tak možné účelově vázaně pro výzkum či soukromé studium jednotlivce. Čl. 5 informační směrnice v současnosti působí jako jakýsi „omezovač“ libovůle členských států EU ohledně zákonných výjimek, nicméně současně je namístě se ptát, nakolik by měl být výklad těchto výjimek restriktivní a pro členské státy omezující, což je však otázkou k jiné, možná významnější, diskuzi.

Obecně vzato však nejsem zastáncem, aby problematika nedostupných děl či nedostupných vydání děl, byla v České republice řešena pomocí zákonné licence, a to s ohledem na skutečnost, že pokládám za nežádoucí zavádět zákonnou licenci pouze z důvodu, že nositel práv nesouhlasí se zpřístupněním díla veřejnosti či udělením souhlasu k užití díla (viz výše), pokud existují jiná řešení, která jsou k zájmům nositele práv šetrnější a uživatelsky výhodnější.

7. Závěr

Článek potvrdil předpoklad, že lépe než řešit problematiku nedostupných přímou právní regulací (např. zákonnou licencí) je volit jiná nepřímá řešení, z nichž se jako nejvhodnější jeví rozšířená kolektivní správa, která je řešením pro osiřelá i nedostupná díla zároveň, resp. jako řešení nerozlišuje mezi těmito kategoriemi děl, je šetrná k oprávněným zájmům nositele práv a jeho autonomnímu rozhodování, neboť nositeli práv dává možnost účinky rozšířené kolektivní správy vyloučit. Lze říci, že závěr o převažující vhodnosti kolektivní správy nad jinými řešeními pro nedostupná díla nakonec potvrzuje i přijaté řešení pro nedostupné knihy ve Francii. Není však vyloučeno zvážení i jiných nepřímých řešení, pro která je vždy příznačné, že jsou řešením pro díla osiřelá i nedostupná zároveň. Z těchto se jeví jako možné podpora uzavírání veřejných licencí. Nakonec je možné také více využít a podporovat některá řešení tržní. Nutno závěrem doplnit, že nedostupnost díla činí potíže zejména u knižních děl, a tedy lze očekávat i přijetí právní úpravy upravující vztahy mezi nositeli práv a nakladateli za využití kolektivní správy práv, jak se tomu stalo ve Francii. Ideálně lze však doporučit kombinaci několika řešení zároveň tak, aby se tato vzájemně doplňovala, neboť rozmanitost předmětů ochrany přirozeně žádá rozmanitá právní řešení.

Literatura

• Dánský autorský zákon (zákon č. 202 ze dne 27. února 2010 v konsolidovaném znění).

• Důvodová zpráva k návrhu zákona o osiřelých dílech (ke dni 11.1.2013).

• Finský autorský zákon (zákon č. 404 ze dne 8. července 1961).

• Francouzský Kodex duševního vlastnictví (zákon č. 92-597 ze dne 1. července 1992).

• Francouzský zákon o digitálním užívání nedostupných knižních děl 20. století (zákon č. 287 ze dne 1. března 2012).

• GERVAIS, Daniel J. Application of an extended collective licesing regime in Canada: Principles and

• issues related to implementation. Study Prepared for the Department of Canadian Heritage. 2003, s. 6.

• GUIBAULT, Lucie. France solves its XXe century book problem!. In: Kluwer Copyright Blog [on-line]. 2012 [cit. 2013-04-21]. Dostupné z: http://kluwercopyrightblog.com/2012/04/13/france-solves-its-xxe-century-book-problem/

• Che Guevara photographer sues. BBC News [on-line]. [cit. 2013-02-23]. Dostupné z: http://news.bbc.co.uk/2/hi/americas/870176.stm., Guerrillero Heroico: a Brief History. In: ZIFF, Trisha. [on-line]. [cit. 2013-02-23]. Dostupné z: http://www.vam.ac.uk/vastatic/microsites/1541_che/files/85/curators_essay.pdf

• KHONG W.K., Denis. Orphan Works, Abandonware and the Missing Market for Copyrighted Goods. International Journal of Law and Information Technology. 2007, Vol. 15, s. 54-89.

• MYŠKA, Matěj, Libor KYNCL, Radim POLČÁK a Jaromír ŠAVELKA. Veřejné licence v České republice. Brno: Tribun EU, s. r. o., 2012, s. 29.

• New Agreement: National Library of Norway’s “Bokhylla” Digital Bookshelf Expands, Database Will Continue to Include Books With a Valid Copyright. Library Journal [on-line]. 2012 [cit. 2013-04-19]. Dostupné z: http://www.infodocket.com/2012/08/30/booksebooks-a-brief-look-at-norways-bokhylla-digital-library-of-ebooks/

• Norský autorský zákon (zákon č. 2 ze dne 12. května 1961).

• RINGNALDA, Allard. Orphan Works, Mass Rights Clearance, and Online Libraries: The Flaws of the

• Draft Oprhan Works Directive and Extended Collective Licensing as a Solution. 16 s.

• Rozhodnutí Nejvyššího soudu Spolkové republiky Německo ve věci GEMA v Grundig, ZR 8/54, 17 BGHZ 266; 1955 GRUR 492, ze dne 18. května 1955.

• Rozsudek soudního dvora ve věci Padawan SL v Sociedad General de Autores y Editores de Espana (SGAE), C-467/08, ze dne 21. října 2010.

• Švédský autorský zákon (zákon č. 729 ze dne 30. prosince 1960).

• TELEC, Ivo, TŮMA, Pavel. Autorský zákon. Komentář. 1. vyd. Praha: C. H. BECK, 2007, 989 s.

• Vyhláška Ministerstva kultury č. 488/2006 Sb., ze dne 16. října 2006, kterou se stanoví typy přístrojů k zhotovování rozmnoženin, typy nenahraných nosičů záznamů a výše paušálních odměn.

• Zákon č. 121/2000 Sb., o právu autorském, o právech souvisejících s právem autorským a o změně některých zákonů (autorský zákon).

Kontaktní adresa:

JUDr. Petr Prchal

Právnická fakulta Univerzity Palackého v Olomouci

Tř. 17.listopadu 8

771 11 Olomouc

Telefon: + 420 776 030836

Email: prchal@centrum.cz

VÝTVARNÉ DIELA ZOBRAZENÉ NA SLOVENSKÝCH BANKOVKÁCH A MOŽNOSTI ICH REPRODUKCIE

(ART WORKS SHOWN ON SLOVAK BANKNOTES AND OPTIONS OF THEIR REPRODUCTION)

SILVIA LATTOVÁ, JUDR.

Abstrakt: Článok sa zaoberá problematikou vyhotovenia reprodukcií slovenských bankoviek a mincí v súlade s platnými právnymi predpismi, pričom bližšie uvádza niektoré konkrétne požiadavky, ktoré má zhotoviteľ reprodukcií splniť, ak sa má reprodukcia bankovky či mince považovať za legálnu. Článok sa tiež zaoberá otázkou možnej ochrany výtvarných diel predpismi upravujúcimi duševné vlastníctvo.

Kľúčové slová: Bankovka; minca; reprodukcia; výtvarné dielo; ochrana autorského diela

Abstract: This article analyzes the process of preparing of the banknotes and coins reproduction in accordance with the valid legal regulations, while it also analyze some of the condition which needs to be fulfil if the banknote reproduction or coin reproduction shall be deemed as legal. The next question which could be brings up in accordance with the banknote or coins is the possible protection of the painting work by the intellectual property law.

Keywords: Banknote; coin; reproduction; painting work; copyright protection

Úvod

Peniaze boli oddávna súčasťou ľudského života ako uchovávateľ hodnoty či výmenný nástroj, rovnako predmetom ovládajúcim širokú paletu ľudských emócií.

Objavenie drahých kovov a začiatok ich využívania, (a s tým súvisiace spoznanie ich výhod, ktorými sú napríklad trvanlivosť či deliteľnosť) prispeli, okrem iného, aj k rozvoju výroby platidiel z rôznych kovov (zlata, medi a podobne).

S rozvojom ďalších technológií a príchodom nových vynálezov sa postupne vo svete rozšírili aj papierové bankovky, ktorých pôvod môžeme datovať v starej Číne. Analyzujúc dnešnú dobu môžeme zhodnotiť, že platenie bankovkami a mincami je na ústupe a možnosti vykonávať platby bezhotovostne sa stáva čoraz rozšírenejšie (tento trend úzko súvisí aj s rozvojom internetu a jeho využívaním pri uzatváraní obchodov; tento spôsob platby je rovnako podporovaný a preferovaný peňažnými ústavmi, z dôvodu nižších nákladov). Platby cez Internetbanking či PayPal teda nie sú v dnešnej dobe ničím výnimočným.

Peniaze však nie sú len ekonomickou kategóriou, ale predstavujú aj súčasť kultúry jednotlivých národov. Rôzne štáty používajú odlišné názvy a pomenovania svojich peňažných jednotiek (napríklad libra, koruna, frank, dolár), a tiež rôzne skratky svojich menových jednotiek (£, $, alebo €). Napriek mnohým odlišným menám štátov sveta táto rozdielnosť nie je natoľko problematickou, ako by sa mohlo zdať; peňažné prostriedky jednotlivých štátov je možné, vo vopred stanovenom kurze, vzájomne zamieňať.

Rovnako zberateľstvo (numizmatika) je vo svete peňažníctva rovnako bežné ako napríklad pri filatelistike. No a v neposlednom rade, o peniazoch existuje množstvo prísloví a porekadiel. Bez ohľadu na všetky pozitíva či negatíva peňažnej meny, peniaze sú pevnou súčasťou nášho života, či už to chceme alebo nie.

1. Vyhotovenie reprodukcií bankoviek a mincí

Pre bankovky a mince, ktoré sú vyjadrením hodnoty jednotlivých peňažných mien, je obvykle charakteristické, že sú na nich vyobrazené maľby, kresby a grafiky. A práve v súvislosti s maľbami, kresbami a grafikami vyobrazenými na bankovkách či minciach, môžu vznikať rôzne otázky, týkajúce sa aj práva duševného vlastníctva. Jednou z nich môže byť aj problematika vyhotovenia rozmnožením bankoviek a mincí v súvislosti s podmienkami stanovenými právnymi predpismi pre takéto rozmnoženiny.

Aké sú teda podmienky a možnosti vyhotovenia rozmnožením bankoviek, stavené právnymi predpismi? Sú tieto podmienky stanovené len v predpisoch verejného práva (napríklad zákon č. 659/2007 o zavedení meny euro v Slovenskej republike ) alebo aj v predpisoch súkromného práva (teda v zákone č. 618/2003 Z. z. o autorskom práve a právach súvisiacich s autorským právom (ďalej len „Autorský zákon“)?

Jednou z otázok, ktorá sa môže v súvislosti s vyhotovením rozmnoženín bankoviek a mincí vynoriť je, či v prípade, kedy sa rozmnoženiny bankoviek a mincí v drvivej väčšine prípadov vyhotovujú organizáciami výhradne určenými na túto činnosť priamo zákonom (napríklad národnými bankami jednotlivých štátov, či inými špecifickými subjektmi), je potrebné skutočne zaoberať sa otázkou (možnosťou vyhotovenia rozmnoženín bankoviek a mincí) aj v súvislosti s inými fyzickými, či právnickými osobami. Berúc do úvahy vyššie uvedené skutočnosti, mohlo by sa zdať, že riešiť problematiku možností vyhotovenia reprodukcií bankoviek a mincí nemá veľký význam či opodstatnenie.

Avšak ak vezmeme do úvahy existenciu špecifických subjektov, ktorých náplňou „práce“ je najmä poskytovanie finančných služieb (teda banky, poisťovne, zmenárne, depozitáre cenných papierov a podobne), zistíme, že tieto subjekty využívajú pri svojej činnosti aj reprodukcie bankoviek a mincí (napríklad pri propagácií svojich služieb, vyhotovovaní reklamných predmetov a podobne), teda reálne takéto reprodukcie bankoviek a mincí vytvárajú. V tejto súvislosti sa teda otázka možnosti vyhotovenia reprodukcií bankoviek a mincí inou entitou, ako je určená v zákone, opodstatnená.

2. Požiadavky na legálne reprodukcie bankoviek a mincí v právnych predpisoch

Konkrétne podmienky stanovené pre reprodukcie bankoviek, nachádzame, v prípade slovenských bankoviek, v zákone č. 659/2007 o zavedení meny euro v Slovenskej republike (ďalej len „Zákon o eure“). Tento zákon obsahuje, okrem podmienok a pravidiel týkajúcich sa eura ako novej meny platnej v Slovenskej republike od 1. 1. 2009, prekvapivo (vzhľadom na obsahové zameranie právneho predpisu, ako aj jeho samotného názvu) pravidlá týkajúce sa meny platnej v Slovenskej republike do prvého januára 2009 – teda úpravu týkajúcu sa slovenskej koruny, ako aj možností vyhotovenia reprodukcií slovenských bankoviek a mincí.

K histórii vzniku výtvarných návrhov vyobrazených na slovenských bankovkách a slovenských minciach sa vzhľadom na rozsah tohto príspevku nebudem bližšie vyjadrovať. Snáď spomeniem len skutočnosť, že výtvarné návrhy pre slovenské bankovky boli vytvorené výtvarníkom Jozefom Bubákom. Jeho výtvarné návrhy, ktoré boli napokon vybrané ako predlohy pre vyhotovenie slovenských bankoviek, obsahovali nový prvok, svetelný lúč, ktorý sa vo finálnej výtvarnej realizácii slovenských bankoviek skutočne uplatnil a stal sa charakteristickým znakom slovenských bankoviek.

S pánom Bubákom uzatvorila Národná banka Slovenska zmluvu o vytvorení a použití diela, predmetom ktorej bolo vytvorenie výtvarných návrhov slovenských bankoviek. Na základe tejto zmluvy autor vytvoril výtvarné návrhy bankoviek v rôznych nominálnych hodnotách (od 20 Sk až po 1000 Sk, neskôr, na základe ďalšej dohody, tiež v hodnote 200 Sk a 5000 Sk) a tiež udelil súhlas s realizáciou a rozširovaním výtvarných návrhov bankoviek týchto nominálnych hodnôt. V súvislosti s týmto zmluvným vzťahom sa môžeme zamyslieť nad úpravou možností vyhotovenia reprodukcií bankoviek aj v právnych predpisoch regulujúcich autorské právo.

Teraz by som sa rada vrátila späť k spomínanému Zákonu o eure a k podmienkam vyhotovenia reprodukcií slovenských bankoviek. Ako som uviedla, v tomto zákone je, možno trochu prekvapivo (vzhľadom na oblasť, ktorú reguluje), upravená ochrana slovenských bankoviek a mincí v súvislosti v vyhotovovaním reprodukcií takýchto bankoviek.

V ustanovení § 5 Zákona o eure je uvedená nasledovná úprava vyhotovenia reprodukcií slovenských bankoviek a mincí: „Reprodukcie platných alebo neplatných slovenských bankoviek a mincí, ich záznamy v elektronickej forme a akékoľvek predmety, ktoré sú čo len čiastočne vzhľadom alebo vlastnosťami podobné ktorejkoľvek slovenskej bankovke alebo slovenskej minci, vrátane medailí a žetónov, ktoré v akomkoľvek gramatickom tvare obsahujú nápis „slovenská koruna“, „halier“, „Národná banka Slovenska“ alebo „Slovenská republika“, skratku alebo kód slovenskej koruny „Sk“ alebo „SKK“, prípadne vyobrazenie štátneho znaku Slovenskej republiky, sa môžu zhotoviť a používať výlučne v prípade splnenia podmienok podľa osobitných predpisov o ochrane práv duševného vlastníctva a podľa medzinárodných zmlúv, ktorými je Slovenská republika viazaná a súčasne v prípade splnenia podmienky, že takéto reprodukcie alebo napodobeniny sú nezameniteľné s pravými slovenskými bankovkami a slovenskými mincami, vrátane ich nepoužiteľnosti v automatoch, najmä z hľadiska ich vzhľadu, rozmerov, vlastnosti, použitého materiálu, technických parametrov a z hľadiska ich farebnosti a iných grafických prvkov; takéto reprodukcie a napodobeniny vrátane záznamov v elektronickej forme možno vyhotoviť a používať len dôstojným spôsobom, ktorý zodpovedá významu reprodukovaných alebo napodobňovaných slovenských bankoviek a slovenských mincí.“

Z uvedeného ustanovenia vyplýva, že „základnými“ podmienkami, ktoré je potrebné splniť pri vyhotovení legálnych rozmnoženín bankoviek či mincí je (i) že tieto reprodukcie budú dostatočne odlišné od pravých bankoviek a mincí, bez možnosti používať tieto ako pravé bankovky a mince akýmkoľvek spôsobom a bez možnosti, aby boli tieto verejnosťou mylne pokladané za pravé, (ii) takéto reprodukcie budú používané dôstojným spôsobom prislúchajúcim bankovkám a minciam a (iii) zhotoviteľ týchto reprodukcií dodrží podmienky stanovené v osobitných predpisoch upravujúcich duševné vlastníctvo. Pravidlá vyhotovenia reprodukcií sa uplatnia aj v prípade reprodukcií neplatných slovenských bankoviek.

Pre reprodukcie slovenských mincí platí aj ďalšia výnimka, týkajúca sa možnosti voľby materiálu na zhotovenie reprodukcií a to nasledovne: „Pri slovenských minciach možno zhotoviť a používať len ich nekovové grafické reprodukcie. Kovové medaily a žetóny nesmú obsahovať nápisy, znaky, symboly ani motívy, ktoré sa nachádzajú na minciach vydaných Národnou bankou Slovenska, vrátane vyobrazenia štátneho znaku Slovenskej republiky.“

Zákon o eure v ustanovení § 5 ods. 1 pamätá aj na ďalšie prípady vyhotovenia reprodukcií listinných cenných papierov či obchodných mincí vydaných Národnou bankou Slovenska, pričom pre tieto stanovuje osobitné podmienky pre vyhotovenie ich rozmnoženín: „Ustanovenia tohto odseku (odseku 1 § 5 Zákona o eure – pozn. autora) sa rovnako vzťahujú aj na reprodukcie a napodobeniny obchodných mincí a listinných cenných papierov, vydaných Národnou bankou Slovenska s tým, že reprodukcie a napodobeniny obchodných mincí a listinných cenných papierov možno zhotoviť a používať výlučne vtedy, ak sú takéto reprodukcie osobitne výrazne označené tak, aby bolo jednoznačne zrejmé, že ide o reprodukciu alebo napodobeninu, najmä osobitne výrazným slovom „VZOR“ alebo „SPECIMEN“.“

Je zaujímavé, že tento právny predpis (Zákon o eure) vyžaduje, aby slovom VZOR (či SPECIMEN) boli označené len reprodukcie obchodných mincí či cenných papierov vydaných Národnou bankou Slovenska. Ak s touto právnou úpravou porovnáme právne predpisy upravujúce napríklad menu euro (konkrétne Rozhodnutie Európskej centrálnej banky z 20. marca 2003 o nominálnych hodnotách, špecifikáciách, reprodukcii, výmene a sťahovaní euro bankoviek z obehu (ECB/2003/4)) zistíme, že v ustanovení Článku 2 ods. 3 Rozhodnutia ECB/2003/4 sa vyžaduje, aby slovom VZOR či SPECIMAN boli označené aj nehmotné reprodukcie, dostupné elektronicky na internetových stránkach káblovými, bezdrôtovými alebo inými prostriedkami, ktoré umožňujú verejnosti prístup k týmto nehmotným reprodukciám z miesta a v čase, ktorý si individuálne vyberá. Slovo SPECIMEN (VZOR) má byť vytlačené uhlopriečne cez celú reprodukciu v druhu písma Arial, resp. v inom druhu písma, ktoré je podobné Arial, pričom dĺžka slova VZOR je aspoň 75 % dĺžky reprodukcie a výška slova VZOR je aspoň 15 % šírky reprodukcie a je v nepriehľadnej (matnej) farbe, kontrastujúcej s farbou prevažujúcou na príslušnej euro bankovke.[69]

Na rozdiel od Rozhodnutia ECB/2003/4, Zákon o eure v prípade vyhotovenia reprodukcií bankoviek či mincí v elektronickej podobe nevyžaduje, aby tieto boli opatrené označením VZOR, (či iným označením alebo špecifickým znakom), ktoré by jednoznačne určovali, že sa jedná o reprodukcie bankoviek.

V nesposlednom rade, v ustanovení § 5 ods. 1 Zákona o eure je uvedený odkaz na ďalšie právne prepisy upravujúce možnosti vyhotovenia reprodukcií bankoviek či mincí:„Ustanoveniami tohto odseku nie sú dotknuté ustanovenia osobitných predpisov.“

Osobitnými predpismi, podľa Zákona o eure, rozumieme „napríklad § 10 zákona č. 618/2003 Z. z. o autorskom práve a právach súvisiacich s autorským právom (autorský zákon) v znení neskorších predpisov, vyhláška Národnej banky Slovenska č. 456/2001 Z. z., ktorou sa ustanovujú podrobnosti o podmienkach, za ktorých možno zhotoviť a používať reprodukcie bankoviek, pamätných bankoviek, mincí, pamätných mincí, obchodných mincí a cenných papierov vydaných Národnou bankou Slovenska, ako aj predmety, ktoré ich úpravou napodobňujú, vrátane ich záznamov v elektronickej forme.“

Môžeme konštatovať, že z ustanovení Zákona o eure vyplývajú konkrétne podmienky, resp. obmedzenia, ktoré je potrebné dodržať v súvislosti s vyhotovením reprodukcií slovenských bankoviek a mincí. Tieto obmedzenia platia nie len pre reprodukcie bankoviek v papierovej podobe, či reprodukcie mincí, ale aj v pre záznamov takýchto bankoviek a mincí v elektronickej podobe, či pre akýchkoľvek iné predmety, ktoré sú čo len čiastočne vzhľadom alebo vlastnosťami podobné slovenskej bankovke či minci.

Za krátke zamyslenie môže stáť aj úvaha, či sa za „predmet vzhľadom podobný bankovke“, v zmysle Zákona o eure, bude považovať aj „verné“ vyobrazenie slovenských bankoviek na inom materiály ako je papier, napríklad na oblečení, detských hračkách či športovom náčiní alebo sa za takýto „predmet“ bude považovať len taká vec, ktorá bude bankovke podobná nie len tvarovo, ale aj na základe použitého materiálu (teda nie samotné vyobrazenie bankovky na akomkoľvek predmete bez ohľadu na jeho tvar).

Ešte by som sa rada v krátkosti vrátila k Vyhláške Národnej banky Slovenska z  26. októbra 2001 č. 456/2001 Z. z., ktorou sa ustanovujú podrobnosti o podmienkach, za ktorých možno zhotoviť a používať reprodukcie bankoviek, pamätných bankoviek, mincí, pamätných mincí, obchodných mincí a cenných papierov, vydaných Národnou bankou Slovenska, ako aj predmety, ktoré ich úpravou napodobňujú, vrátane ich záznamov v elektronickej forme ako vyplýva zo zmien a doplnení vykonaných vyhláškou č. 607/2008 Z. z.(ďalej len ako „Vyhláška“).

Vyhláška upravuje konkrétne (môžeme povedať „technické“) podmienky vyhotovenia reprodukcií slovenských bankoviek.

V ustanovení § 1 Vyhlášky je uvedené, že „reprodukcie slovenských bankoviek, alebo ich častí, možno zhotoviť a používať len ako jednostranné čiernobiele alebo jednostranné farebné fotografie, kresby, maľby, filmy alebo iné formy vyobrazenia, ak hlavných ohniskom a motívom týchto reprodukcií nie sú samotné bankovky a neposkytujú detailný pohľad na vzhľad celej bankovky; vyobrazenia detailov častí bankoviek, ak nepresahujú polovicu plochy obrazca reprodukovanej bankovky“.

Ďalej Vyhláška, v  ustanovení § 1 odsek 2 upravuje obmedzenia, ktoré je potrebné dodržiavať, ak sú reprodukcie bankoviek alebo ich častí vyhotovované tlačovými technikami (avšak len jednostranné reprodukcie bankoviek). Týmito obmedzeniami sú:

- reprodukcie sú menšie alebo väčšie ako platné bankovky (v pomeroch strán uvedených vo vyhláške)

- uhol, ktorý zviera dlhšia a kratšia strana reprodukcie musí byť odlišná od pravého uhla a to najmenej o 20 stupňov,

- reprodukcie časti bankoviek nepresahujú polovicu plochy bankovky a to tak, aby z jednotlivých častí nebolo možné zložiť celú bankovku.[70]

Pre záznamy bankoviek, mincí ako aj cenných papierov v elektronickej forme platí, že tieto je možné zhotoviť len v prípade, ak (i) bankovky nie sú hlavným ohniskom a motívom týchto záznamov a (ii) neposkytujú detailný pohľad na ich celkový vzhľad. Rovnaké podmienky platia pre záznamy bankoviek, mincí a cenných papierov vyhotovených na filmovom materiály. Tieto záznamy v elektronickej forme možno použiť na zhotovenie reprodukcií bankoviek a cenných papierov tlačovými technikami uvedenými vo Vyhláške.[71]

Vyhláška pamätá aj na prípady, keď vzhľad bankoviek využívajú predmety, ktoré svojou úpravou napodobňujú bankovky. Takéto predmety možno, v súlade s ustanoveniami Vyhlášky, zhotoviť jednostranne využívajúc pôvodný materiál, resp. iný materiál, avšak za dodržania podmienok uvedených v § 1 ods. 2 Vyhlášky (napríklad za podmienky zachovania určených pomerov strán a veľkostí uhlov, ktoré majú byť použité pri vyhotovení reprodukcie).

Výnimkou pre vyhotovenie reprodukcií mincí je nemožnosť použiť kov ako materiál na ich vyhotovenie (iné materiály možno, podľa Vyhlášky, používať bez obmedzenia).

Právne predpisy (Zákon o eure a Vyhláška) ustanovujú podmienky, najmä technického charakteru, pre vyhotovenie reprodukcií bankoviek, mincí ale aj cenných papierov. Môžeme, s väčšou či menšou istotou povedať, že tieto podmienky sú dostatočne jasné a zrozumiteľné a zreteľne z nich vyplýva, aké technické parametre má spĺňať niektorá, resp. akákoľvek z reprodukcií bankoviek či mincí.

3. Autorskoprávna ochrana reprodukcií slovenských bankoviek a mincí

Ak si položíme otázku, či je potrebné, resp. nevyhnutné, pri vyhotovení reprodukcie bankoviek a mincí, požiadať o súhlas držiteľa majetkových práv k výtvarným dielam vyobrazeným na bankovkách, odpoveď nemusí byť jednoznačná.

Vo všeobecnosti platí, že ak určitý predmet, resp. činnosť spĺňajú pojmové znaky autorského diela podľa ustanovení Autorského zákona, na tieto sa vzťahuje aj ochrana podľa tohto právneho predpisu, resp. že ochrana podľa Autorského zákona sa nevzťahuje na také predmety (napriek tomu, žeby teoreticky mohli naplniť pojmové znaky autorského diela uvedené v Autorskom zákone), o ktorých tak (z rôznych dôvodov) Autorský zákon ustanoví.

Vychádzajúc z textu platného Autorského zákona, v ustanovení § 7 ods. 3 je uvedené, čo sa nepovažuje za autorské dielo, resp. na čo sa nevzťahuje ochrana podľa Autorského zákona (napríklad na myšlienku, metódu, koncept, text právneho predpisu alebo verejnú listinu). Bankovky ani mince vo výpočte toho, čo sa za autorské dielo v zmysle § 7 Autorského zákona nepovažuje, nenájdeme.

Ani v iných ustanoveniach Autorského zákona nenájdeme výnimku, ktorá by stanovovala, že ochrana podľa Autorského zákona sa na bankovky či mince nevzťahuje.

V zmysle týchto úvah teda môžeme konštatovať, že na výtvarné diela vyobrazené na bankovkách či minciach sa, v prípade, že pôjde o autorské dielo v zmysle Autorského zákona, bude vzťahovať ochrana podľa Autorského zákona.

Avšak v prípade bankoviek a mincí, ako veľmi špecifického objektu v ktorom sú inkorporované výtvarné či grafické diela, je vhodné zamyslieť sa, či by reprodukcie bankoviek a mincí nemali byť vyňaté z autorskoprávnej ochrany podľa predpisov upravujúcich duševné vlastníctvo, resp. či by sa autorskoprávna ochrana týkajúca sa takýchto výtvarných diel nemala uplatňovať len v prípade, ak by sa vyhotovovali reprodukcie zobrazujúce len časť výtvarného diela zobrazené na bankovke. Prípadne by zákonodarca mohol v právnych predpisoch stanoviť obdobný postup, ktorý by diferencoval vyhotovenie reprodukcie bankovky ako takej a reprodukcie výtvarného diela zobrazeného na bankovke.

Záver

Rôzne štáty sveta sa okrem mnohých iných rozdielov líšia aj peňažnou menou, ktorú používajú. Táto je odlišná nielen svojich názvom, ale aj grafickým zobrazením rôznych výtvarných diel, ktorých (prípadná) autorskoprávna ochrana sa bude tiež líšiť v závislosti od platnej legislatívy v konkrétnom štáte. V prípade slovenských bankoviek a mincí sa autorskoprávna ochrana na výtvarné diela, v prípade splnenia ďalších podmienok stanových Autorským zákonom v súvislosti s pojmom a vznikom autorského diela, uplatní. Je však otázkou, či je tento postup, vzhľadom ku všetkým skutočnostiam spomenutým v tomto príspevku, skutočne najvhodnejší.

Silvia Lattová

VÝZNAM TRADICE V PRÁVU, ZEJMÉNA V PRÁVU DUŠEVNÍHO VLASTNICTVÍ

(IMPORTANCE OF TRADITION IN LAW, ESPECIALLY IN INTELLECTUAL PROPERTY LAW)

MICHAL ČERNÝ, PH.D. MGR.[72]

Anotace: Tento příspěvek se zabývá právním významem tradice v právu duševního vlastnictví. Zabývá se otázkou, nakolik je tradice pouze důvod pro poskytnutí ochrany konkrétnímu předmětu duševního vlastnictví nebo současně i nový právní statek se specifickým významem.

Klíčová slova: Česká republika, Evropská unie. Tradice, tradiční jméno, tradiční název, označení původu, zaručená tradiční specialita, zeměpisné označení, tradiční vědění, tradiční projevy folkloru, genetické zdroje. Horský produkt, produkt ostrovního zemědělstí. Horský produkt, produkt ostrovního zemědělství. Původní produkt. Dohoda STRESA, Danablu, Olomoucké tvarůžky, Parmazán, Pražská šunka, Tokaj. Národní cirkus. Slivovice.

Abstract: This article deals with the legal significance of tradition in intellectual property law. It examines issue whether a tradition is only reason for protection of specific object of intellectual property or it is also the new legal asset with a specific meaning.

Key words: Czech Republic, European Union. Tradition, traditional name, designations of origin (protected), traditional specialty guaranteed, geographical indications (protected), traditional knowledge, traditional expressions of folklore and genetic resources. Mountain product, product of island farming. Original product. STRESA Convention, Olmützer Quargeln, Parmesan, Prague Ham, Tokaj. National Circus.Sliwowitz.

Úvod

Tento příspěvek si klade za cíl zkoumat význam tradice v právu duševního vlastnictví. Navazuje přitom na loňský příspěvek, přednesený na Olomouckých právnických dnech v rámci sekce Práva duševního vlastnictví, na téma: Tradiční názvy a označení zeměpisných údajů.[73]

1. Tradice a její význam obecný a v právu zvláště

Tradice je v právu pojímána často v klasickém římsko právním pojetí. Takto je chápána zejména v civilistice, kdy se tradicí rozumí předání movité věci. Tradice je tak obecnou podmínkou převodu vlastnického práva, byť moderní právní předpisy umožňují ve specifických případech i převod vlastnictví bez fyzického předání. K tomu srov. zákon č. 89/2012 Sb., Občanský zákoník (např. ustanovení § 2082, 2132, 2133). Je však shora uvedený význam tradice skutečným a původním významem?

Ottův slovník naučný tradicí (latinsky „tradition“) rozuměl „podání, zvl. ústní podání čili vypravování z dob dávno minulých, jež přechází s pokolení na pokolení cestou pouze ústní, nejsouc ustáleno písmem. V širším smysle možno zahrnouti v pojem t. vše, co nazýváme moderním slovem folklore, t. j. nejen národní povésti a pohádky, písně a pořekadla, ale i zvyky, pověry a slavnosti, pomysly bájeslovné, ano i výtvory řemeslné a umělecké, jaké se jeví na stavbách a pod.“ (Autoři: Ottův slovník naučný, 25.díl, Praha : J. Otto, 1906).

Později vydaný Kočího Malý slovník naučný pak tradicí rozumí „ústní předání“ (Kočího malý slovník naučný, Kočí : Praha, 1929).

Z obou těchto slovníkových definicí je zřejmé, že v obecném pojetí tradice již před cca sto lety neznamenala pouze předání movité věci, ale předání obecné. Je patrný zcela zjevný důraz na předání ústní, rozuměj slovní. V současném pojetí by jím bylo nutno rozumět předání informací, kterými mohou být i nehmotné věci, jak je akceptuje rekodifikované české soukromé právo (zejména zákon č. 89/2012 Sb., Občanský zákoník).

Z moderních definicí tradice např. z Encyklopedia Brittanica, která tradici chápe jako „ústní podání, také nazývané oralita; první a stále nejrozšířenější způsob lidské komunikace. Jde o mnohem více než jen o „mluvení“, ústní tradice odkazuje na dynamické a velmi rozmanité ústní, zvukové médium pro vývoj, ukládání a předávání znalostí, umění a nápadů. Typicky kontrastuje kontrastoval s gramotností, se kterou může a často interaguje v množství různých způsobů, také s literaturou, kterou zastiňuje velikostí, rozmanitostí a sociální funkcí.“[74]

Česká verze otevřené encyklopedie Wikipedia jde však ještě dále, tradice (lat. traditio < tradere předávat) znamená předávání, a to nejčastěji mezigenerační předávání poznání, schopností, obyčejů či mravů v rámci kultury nebo skupiny. Slova se neužívá pouze v jediném významu. Rozumí se jím:

• to, co se předává (traditum);

• proces předávání (tradendum);

• zvyklosti, konvence, obyčeje.“

Ve shodě s Wikipedií můžeme v současném pojetí 21.století za tradici považovat předávané (informace), proces předávání samotný, jakož i na základě předchozích vzniklá pravidla (ve formě zvyklostí, konvencí či obyčejů).

Jejich význam vzrůstá s novým českým rekodifikovaným soukromým právem.

2. Tradice v právu duševního vlastnictví

2.1. Prvotní výskyty právního významu tradice v právu duševního vlastnictví

2.1.1. Dohoda STRESA

V právu duševního vlastnictví se tradice vyskytuje na mnoha místech u mnoha různých duševních statků (nehmotných věcí).

V právu označení (původu) se tradice poprvé objevuje jako tradice zachycená, a to v Dohodě STRESA z roku 1951. V této dohodě je ve vícestranné mezinárodní smlouvě poprvé upravena ochrana tradičního jména (traditional name, denomination), např. „Danablu“.[75] Tradičním jménem nutno rozumět název, který právní předpis uznal za tradiční a spojil s ním obsahové definice (zde výrobku – sýra). Tradiční jméno v tomto pojetí představuje nižší stupeň ochrany, než označení původu, které bylo touto dohodou rovněž chráněno.

V pozdějších právních předpisech z oblasti práv na označení se tradiční jména hojně využívají – zejména pro lihoviny, aromatizované koktejly atd. Právo tak garantuje určité vlastnosti výrobků, které jsou označeny tradičními jmény, neboť sankcionuje (často i veřejnoprávně) užití tradičních jmen na výrobcích, které tyto definice nesplňují.

2.1.2. Prvotní ochrana tradice v rámci tehdejších systémů ES

V rámci systémů označení (původu či zeměpisných označení) jsou dokumentovány nejméně dva protichůdné významy tradice, resp. jejího uznání. Lihovinové nařízení, které určovalo prvně zeměpisná označení lihovin, upravovalo přímo zeměpisná označení „Königsberger Bärenfang“

a „Ostpreußischer Bärenfang“. V obou případech pro lihoviny, které ztratily svůj skutečný zeměpisný původ. Ve své podstatě se jedná o „medoviny“, které byly historicky vyráběny ve východním Prusku, od roku 1945 Kaliningradská oblast tehdejšího SSSR, nyní Ruské federace. Obě tato označení jsou chráněna od mnohem pozdější doby – nařízení 1576/1989 (doplň), avšak místo jejich skutečné produkce se nachází v Německu. Přesto je jim poskytnuta ochrana zeměpisným označením. Z toho se dá vyvodit, že duševní složka (rozuměj receptura) u těchto výrobků naprosto převážila nad hmotnými vstupy. Současně toto de facto uznání tradice vedlo k tomu, že bez ohledu na absenci skutečného geografického původu tato označení jako přirozeně vžitá nemohou být považována za klamavá.

Je však znám i opačný případ, kdy tradice naopak vedla k zániku dříve chráněného označení. O`Connor uvádí ojedinělý případ Drážďanské štoly (Dresdner Stollen), která bývala chráněna v bývalé Německé demokratické republice, nikoliv však v SRN. V důsledku spojení obou německých států pak na počátku 90.let došlo k tomu, že došlo k uznání převažujícího stavu, kdy ve větší (západní) části Německa bylo toto označení považováno za generické. Je možné, že na tomto stavu měl svůj vliv i faktický stav obchodu, omezenými kontakty a faktickým nepřátelstvím mezi oběma německými státy v dřívější době nesvobody. Ochrana označení Dresdner Stollen pak zanikla.

Na počátku 90.let došlo v EU nařízením č.1601/91[76] k uznání právního významu tradice rovněž úpravou tradičních jmen pro některá aromatizovaná vína a koktejly – např. Sangria, svařené víno (Glühwein).

Úpravu ochrany tradice u vín (tradiční výrazy, chráněné označení původu, chráněné zeměpisné označení) nacházíme v nařízení Rady č.1234/2007 o společné organizaci trhu (ve znění pozdějších nařízení). Úpravu ochrany tradičních jmen (a souvisejících institutů) pro aromatizovaná vína a vinné koktejly i nadále nacházíme v nařízení č.1601/91, kterým se stanoví obecná pravidla pro definici, označování a obchodní úpravu aromatizovaných vín, aromatizovaných vinných nápojů a aromatizovaných vinných koktejlů. Konečně úpravu tradičních jmen pro lihoviny, jakož i zeměpisným označení lihovin, nacházíme v nařízení Rady č.110/2008 o definici, popisu, obchodní úpravě, označování a ochraně zeměpisných označení lihovin a o zrušení nařízení Rady (EHS) č. 1576/89. U všech těchto nařízení nedošlo k přijetí nové úpravy oproti stavu z roku 2012. Protože rozbor těchto otázek byl zahrnut v příspěvku Černý, M.: Tradiční názvy a označení zeměpisných údajů, proto na tento příspěvek odkazuji.[77]

2.2. Ochrana tradice u zemědělských produktů a potravin

Prvotní ochrana označení původu a zeměpisných označení pro potraviny byla poskytnuta specifickými nařízeními (např. nařízení Komise č.828/2003 doplňující specifikaci 16 jmen podle přílohy Nařízení (ES) č.1107/96 o registraci zeměpisných označení a označení původu) podle postupu stanoveného v článku 17 nařízení Rady (EHS) č.2081/92 o ochraně zeměpisných označení a označení původu pro potraviny a produkty zemědělské prvovýroby (Danablu, Monti

Iblei, Lesbos, Beaufort, Salers, Reblochon or Reblochon de Savoie, Laguiole, Mont d'Or or Vacherin du Haut-Doubs, Comté, Roquefort, Epoisses de Bourgogne, Brocciu corse or Brocciu, Sainte-Maure de Touraine, Ossau-Iraty, Dinde de Bresse, Huile essentielle de lavande de Haute-Provence).

Ochrana tradičních specialit je však pozdější – zavedlo ji až Nařízení č. 509/2006 o zemědělských produktech a potravinách, právní úpravou nového institutu – zaručené tradiční speciality.

Nařízení č.509/2006 definovalo mimo jiné i výraz „tradiční“ . Tradičním se rozumělo „prokázané používání na trhu Společenství po období, které vykazuje předávání mezi generacemi; toto období by se mělo rovnat časovému úseku obecně připisovanému jedné lidské generaci, tedy nejméně 25 let“.

Prokázání mezigeneračního předávání však nebylo jedinou podmínkou zápisu. Pro zápis zaručené tradiční speciality (a tedy právně významného uznání statku) pak nařízení stanovilo rovněž věcné podmínky. První možností bylo prokázání produkce výrobku z tradičních surovin. Druhou možností pak výroba tradičním způsobem či způsobem zpracování (i bez tradičních surovin). Třetím pak tradiční složení, na tuto podmínku lze nahlížet jako nejvolnější.

Pro zápis ZTS bylo vyžadováno ještě dodržení zvláštní náležitosti názvu – název buď musel být sám o sobě zvláštní povahy, nebo musel vyjadřovat zvláštní povahu zemědělského výrobku či potraviny. Ta však nesměla spočívat výlučně v zeměpisném původu nebo provenienci potraviny či zemědělského produktu.

Oblast působnosti tohoto nařízení byla však omezena na zemědělské produkty určené pro lidskou spotřebu a uvedené v příloze č. I Smlouvy, a dále na potraviny uvedené v příloze I samotného nařízení. I nadále zůstala mimo působnost označení pro vína, destiláty a aromatizovaná vína a koktejly.

Jednoznačným přínosem nařízení 509/2006 bylo zřízení komunitárního rejstříku zaručených tradičních specialit (databáze DOOR), kde se může kdokoliv seznámit se zapsanými zaručenými tradičními specialitami (a jejich názvy). V rámci rejstříku (a jemu odpovídající databáze) se pak rozlišují ZTS, které používání názvu váží na dodržování specifikace výrobku či nikoliv.

S účinností od 03.01.2013 upravuje ochranu chráněných označení původu, chráněných zeměpisných označení a zaručených tradičních specialit nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 1151/2012 o režimech jakosti zemědělských produktů a potravin, které zrušilo a nahradilo dřívější nařízení č. 509/2006 a nařízení 510/2006.

Z hlediska významu pojmu tradice či tradiční je klíčová definice obsažena v čl. 3 bod 3, kdy se „tradičním“ rozumí „prokázané používání na domácím trhu po dobu, jež umožňuje předávání mezi generacemi; tato doba má představovat nejméně 30 let.“ Při porovnání s předchozím nařízení (č.509/2006) lze dojít k závěru, že se mírně prodloužila podmínka časového testu – místo „zpravidla 25 let“ na „nejméně 30 let“.

Toto nové nařízení č.1151/2012 se vztahuje opět jen na zemědělské produkty určené k lidské spotřebě uvedené v příloze I Smlouvy a další zemědělské produkty a potraviny uvedené v příloze I tohoto nařízení. Vína, destiláty, aromatizovaná vína a koktejly i nadále zůstávají upraveny v samostatných nařízeních, jak uvedeno shora.

Nařízení č.1151/2012 zavádí i nová nepovinná označení – horský produkt (čl.31) a produkt ostrovního zemědělství (čl. 32). Jejich význam nelze do budoucna a odhadnout, mohl by však pomoci produkci potravin ve specifických oblastech, kde je jejich výroba a zpracování obtížná či ekonomicky nákladná. Tradice se tak týkají pouze nepřímo, jejich význam je pouze doplňkový.

V mezidobí mezi přednesem tohoto příspěvku a jeho písemným zpracováním však došlo již k nejméně jednomu použití doplňujícího označení „horský produkt“, a to v souvislosti s chráněným označením původu „Montasio“. Byla schválena změna menšího rozsahu ve specifikaci názvu zapsaného do rejstříku chráněných označení původu a chráněných zeměpisných označení (Montasion (CHOP)) – prováděcím nařízením Komise č.1127/2013.[78]

3. Tranzitující označení

V historii je doloženo několik příkladů, kdy totožný výraz tranzitoval. Tím autor rozumí přesun mezi kategoriemi různých duševních statků (práv na označení) – ať již od lepšího k horšímu nebo naopak.

Tato skutečnost je však u každého z těchto statků individuální, stejně jako důvody. Současně je nutno upozornit na to, že takřka ve všech případech jsou tyto změny učiněny v závislosti na změně právní úpravy (vznik či redefinice nových statků ve smyslu právních institutů – např. vznik chráněného zeměpisného označení), případně v důsledku realistické reakce na nemožnost dodržení přísných požadavků právního předpisu na používání označení pro výrobky (či opačně požadavků na zdroje, produkci a distribuci výrobků samotných).

V neposlední řadě mohou být tyto změny inicializovány rovněž v důsledku čisté ekonomické kalkulace produkčního subjektu (podnikatele), kdy se může ekonomicky vyplatit nikoliv dodržování přísných podmínek (stanovených např. pro chráněné označení původu), ale spíše podmínek mírnějších (chráněného zeměpisného označení).

3.1. Danablu

Název Danablu uvádím shora jako příklad jednoho z prvních tradičních jmen pro sýry (viz. shora – Dohoda STRESA).

Ochrana zeměpisného označení Danablu byla poskytnuta nařízením Komise č. 828/2003. Danablu je zapsáno v rejstříku chráněných označení původu a chráněných zeměpisných označení (EU), pod č.

V roce 2012 byla zveřejněna změna specifikace Danablu,[79] která byla v roce 2013 schválena. Přímo ve specifikaci označení Danablu je akcentována tradice – k tomu srov. bod 5 Jednotného dokumentu, odst. 1: „5.1 Specifičnost zeměpisné oblasti: V souladu s původní recepturou se sýr „Danablu“ vyrábí výhradně z mléka dánských krav. Zásadním prvkem výroby sýra “Danablu“, který ji omezuje na zeměpisnou oblast Dánska, je odbornost a know-how, jichž dánští sýraři během let nabyli. Tato jedinečná způsobilost zajišťuje, že výrobek “Danablu“ dosahuje tradiční kvality.“

3.2. Pražská šunka

Pražská šunka: Lochmanová uvádí [80] toto označení jako příklad označení původu, chráněného v ČSR na základě rozhodnutí Nejvyššího soudu ČSR ze dne 24.2.1933. Toto označení však nebylo zapsáno do rejstříku označení původu (podle zákona č. 159/1973 Sb.).[81]

V roce 1994 (04.10.1994) byla podána přihláška národní kombinované ochranné známky PRAGUE HAM PRAŽSKÁ ŠUNKA (č.spisu O-92991) u Úřadu průmyslového vlastnictví, 16.11.1994 pak rovněž žádost o mezinárodní zápis. Z přehledu položek řízení před ÚPV je zřejmé, že došlo k zamítnutí této přihlášky, patrně z kombinace několika důvodů (nedostatek distinktivity přihlášeného označení, výlučně druhová povaha přihlášeného označení, označení sestávající ze značek a označení obvyklých v běžném jazyce nebo užívaných v dobré víře a obchodních zvyklostech).

21.10.2010 byla podána žádost o zápis názvu „Pražská šunka“ jako zaručené tradiční speciality podle nařízení 509/2006. Tato žádost byla zveřejněna v Úředním věstníku EU (C283, dne 19.09.2012).[82] O této žádosti dosud nebylo rozhodnuto.

3.3. Olomoucké tvarůžky

Olomoucké tvarůžky: Původní ochrana patrně nekalosoutěžním právem, následně vyhláškou Ministerstva výživy č.139/1950 Ú.l. o ochraně názvu „Olomoucké tvarůžky“.[83] Ochrana pomocí této vyhlášky byla patrně podkladem pro zápis označení původu „PRAVÉ OLOMOUCKÉ TVARŮŽKY/ EHCTE OLMÜTZER QUARGELN“ u WIPO podle Lisabonské dohody o ochraně označení původu a jejich mezinárodním zápisu (dne 22.11.1967, č.zápisu 32). Národní zápis tohoto označení původu byl proveden až po účinnosti zákona č. 159/1973 Sb., a to v roce 1974. Po vstupu ČR do EU byla podána přihláška zeměpisného označení „Olomoucké tvarůžky“, této přihlášce bylo vyhověno v roce 2010 nařízením Komise (ES) č.702/2010 o zapsání názvu do rejstříku chráněných označení původu a chráněných zeměpisných označení (Olomoucké tvarůžkyy (CHZO)). Kolizní výraz „Olmützer Quargel“ pro označení sýra neodpovídajícího specifikací zeměpisného označení „Olomoucké tvarůžky“, avšak nejvýše po dobu pěti let od jeho vstupu v platnost.[84]

3.4. Vícevýznamové jméno – Slivovice /Sliwowitz

Podle nařízení 110/2008 má hned několikerý význam. Předně se jedná o tradiční jméno – ať již v rámci domácí ovocné pálenky či průmyslově vyráběné. Toto tradiční jméno je rovněž součástí několika chráněných zeměpisných označení („Sliwovitz Trentino“, „Sliwovitz del Veneto“, „Sliwovitz del Friuli-Venezia Giulia“, „Sliwovitz del Trentino-Alto Adige“, „Hrvatska stara šljivovica“, „Slavonska šljivovica“).

3.5. Parmazán - vžitý název a jeho ochrana

Faktické užívání, které vede až ke vžití názvu odchylného od zapsaného označení, může vést až k poskytnutí ochrany rovněž tomuto významovému synonymu – vžitému názvu. Pro sýry je zapsáno v komunitárním rejstříku chráněné označení původu „Parmigiano-Reggiano“. Ve Francii se tento sýr dlouhodobě nazýval jako „Parmesan“, pod tímto názvem je znám rovněž ve Spojeném království Velké Británie a Severního Irska. V některých zemích EU byl tento vžitý název považován za obecné označení (generické). Ve věci ochrany chráněného označení původu (de facto vžitého názvu) rozhodl ESD ve věci C-132/05, kterým zahrnul do ochrany zapsaného označení i ochranu právě vžitého názvu.

I v této věci lze spatřovat význam tradice, když vžitému označení se dostalo ochrany (jako synonymu zapsané varianty Chráněného zeměpisného označení).

3.6. Tokai/Tokaj/Tocai/Tokay

Kapitolou samou pro sebe jsou označení foneticky znějící, bez ohledu na způsob jejich zápisu. Označení „TOKAI“ patří mezi nejstarší označení původu na světě.[85] Toto chráněné označení je v současné době součástí dvou různých označení původu vín ze dvou různých států – Maďarska a Slovenska.[86] [87]

Kromě shora uvedených označení původu existovala také vizuálně velmi podobná označení odrůd vinné révy „Tocai Friulano“[88] a „Tokay Pinot Gris“[89] (foneticky v základu stejné). ESD rozhodoval ve věci C-347/03 (Tocai) a pro obě označení odrůd révy byla stanovena přechodná období (do 31.03.2007) pro ukončení užívání těchto kolizních názvů.

Víno s označením TOKAY se produkuje i v Austrálii. Jde o zvláštní druh vína, tzv. fortifikované víno (obdoba portského vína s velkým obsahem alkoholu). Vzájemný vztah mezi označeními (chráněné označení původu TOKAI a označení druhu TOKAY) je řešena poprvé až Dohodou mezi EU a Austrálií o obchodu s vínem z roku 2008. Podle této dohody je přechodné období pro užívání názvu TOKAY v Austrálii 10 let, po jeho uplynutí již nebude moci být užíváno. Dlužno dodat, že EU poskytla ochranu maďarskému označení původu TOKAI dávno před vstupem Maďarska do EU, a to Dohodou z roku 1993 mezi Evropským společenstvím a Maďarskem o vzájemné ochraně a kontrole názvů vín. Tato dohoda obsahovala v příloze zeměpisná označení, která byla vyhrazená k používání výlučně pro vína pocházející z Maďarska.[90]

Význam tradice při vyjasňování užívání foneticky totožných názvů lze spatřovat v tom, že i při střetu více různých druhů názvů (a jejich ochran) je nutno dát přednost lepšímu právu, kterým je zde právo nejstarší a s největší pověstí. Na druhou stranu to však neznamená, že ochrana maďarského označení TOKAJ má automaticky vést k odmítnutí oprávněných nároků na ochranu slovenského TOKAJ/Tokajské, když historicky se jednalo o totožné označení, totožnou zemi, totožnou produkci a rovněž totožné tradice, které vedly ke stanovení a udržení zvláštní kvality tokajského vína, a to bez ohledu na to, v jaké části tokajské oblasti bylo víno vyrobeno.

3.7. Původní produkty

Mnohá označení původu (a mnohá zeměpisná označení) jsou chráněná, některá jsou ještě chráněnější

I mezinárodně právní smlouvy jsou výsledkem umění možného, jedná se konec konců o shodu vůlí smluvních stran (či jejich vzájemný průnik). Čím více je smluvních stran, tím je šance na obsah množiny shody menší.

Dohoda o volném obchodu mezi EU a Koreou (Úřední věstník EU, L.127, ze dne 14.5.2011) obsahuje v příloze zvlášť uvedená některá označení (původu či zeměpisná), které strany (EU a Korea) považují za původní produkty.[91] Z českých označení jsou v této kategorii chráněny „České pivo“, „Budějovické pivo“, „Budějovický měšťanský var“, „Českobudějovické pivo“ a „Žatecký chmel“.

3.8. Národní cirkus

Tradice se objevuje rovněž v hospodářské soutěži. Jednou z nejznámějších českých cirkusových rodin je rodina Berousků, jejíž členové se věnují artistickým výkonům a drezůře po cca 7 generací. Umění některých z nich bylo zachyceno dokonce ve filmu (shlédni např. Šest medvědů s Cibulkou).

Členové této rozvětvené rodiny dnes působí v několika cirkusech.[92] Jeden z nich – Originál Cirkus Berousek, získal v roce 2002 oprávnění (se souhlasem Ministerstva kultury) právo označit se přídomkem „Národní cirkus“. Jeho provozovatel byl žalován z nekalé soutěže, které se měl dopustit tím, že zveřejnil informaci „V roce 2002 získal Originál Cirkus Berousek od Sdružení českých cirkusů a varientních umělců, se souhlasem Ministerstva kultury, právo užívat název Národní cirkus, a to jako jediný cirkus v České republice.“ Byl žalován z nekalé soutěže, žalobce v tomto spatřoval klamavý údaj (klamavou reklamu). Konečné rozhodnutí v této věci vydal Nejvyšší soud České republiky pod sp.zn. 23 Cdo 1267/2008 dne 10.02.2010. Protože uveřejněná informace byla fakticky pravdivá, Nejvyšší soud dovodil, že pravdivá informace o tom, že žalovanému bylo v roce 2002 jako jedinému cirkusu v ČR uděleno právo užívat název N. c. není klamavým údajem o podniku žalovaného, který tak nejen nenaplnil skutkovou podstatu klamavé reklamy podle § 45 obch. zák., ale jeho jednání nelze kvalifikovat ani jako nekalou soutěž podle generální klauzule podle § 44 odst. 1 obch. zák.

Umělecká tradice zde byla nezbytnou podmínkou udržení cirkusového umění a obnovy provozu cirkusu (aktuální název provozovatele zní Národní Cirkus Originál Berousek s.r.o.).

Na margo: S předností od 14.01.2002 byla podána přihláška slovní ochranné známky ORIGINÁL NÁRODNÍ CIRKUS BEROUSEK, a to pro provozování cirkusu, kulturní činnost a zábavu. V konečné instanci rozhodl předseda Úřadu průmyslového vlastnictví 19.07.2004, známka byla zapsána do rejstříku 06.09.2004. V roce 2012 došlo k obnově této ochranné známky o dalších 10 let.

4. Tradiční (lidové) – vědění, projevy folklóru a genetické zdroje

4.1. Úvodní poznámky

V právu autorském a výkonných umělců jsou označení písně jako „tradiční lidová“ synonymem pro neznámého a pravděpodobně dávno zemřelého původního autora, případně pro slova či hudbu ne příliš jasného či doloženého původu (z hlediska autorskoprávního). Často bývá doplněno lokalizačním přídomkem – např. lidová píseň „z Hané“.

4.2. Tradiční vědění, tradiční projevy folkloru

4.2.1. Afrika – Swapokmundský protokol

V posledním desetiletí však tradice začíná sehrávat svou roli i v této oblasti. Přitom je zřetelná hranice mezi státy vyspělého Severu (geografické označení demokratických států, rozkládajících se zpravidla na severní polokouli) a států Jihu (zejm. dřívější kolonie).

Jde přitom o nové právní instituty - Tradiční vědění (traditional knowledge, TK), genetické zdroje (genetic resources, GRs) a tradiční kulturní projevy nebo folklórní projevy (traditional cultural expressions, TCEs, expressions of folklore

Tradiční vědění a projevy folklóru se snaží chránit Swapokmundský protokol ((Swakopmund Protocol on the Protection of Traditional Knowledge and Expressions of Folklore within the Framework of the African Regional Intellectual Property Organization), přijatý dne 09.08.2012. Tento protokol jako mezinárodní smlouvu (vícestrannou) uzavřelo spolu několik států z Afriky.

Podle Swapokmundského protokolu Tradičním věděním „jakékoliv znalosti pocházející z místního či tradiční společenství, které jsou výsledkem duševní činnosti a vhledu v tradičním kontextu, včetně know-how, dovedností, postupů a inovací, vzdělávání, kde jsou znalosti obsažené v tradičním způsobu života v komunitě, nebo kde jsou znalosti obsažené v kodifikovaných znalostních systémech předávány z jedné generace na druhou. Tradiční vědění není omezeno na konkrétní lékařské poznatky a znalosti spojené s genetickými zdroji.“

Podle tohoto protokolu má ochrana náležet tradičnímu vědění, které 1) je vytvářeno, uchováváno a předáváno mezigeneračně v tradičním kontextu, 2) je výrazně spojeno s místním společenstvím, a 3) je nedílnou součástí kulturní identity místního či tradičního společenství, které je uznáno jako držitel znalostí (jako opatrovník poručník) nebo jsou znalosti kolektivním či kulturním vlastnictvím a odpovědností. Takový vztah může být stanoven formálně či neformálně, zvykovým právem či praxí nebo také protokoly.

"Projevy folklóru" jsou (dle čl. 2 Swakopmundského protokolu) všechny formy, ať hmotné nebo nehmotné, ve kterých je vyjádřena tradiční kultura a poznání, objevené nebo projevené, zahrnující tyto formy výrazů nebo jejich kombinací:

• slovní výrazy, jako jsou mimo jiné příběhy, eposy, legendy, poezie, hádanky a další vyprávění, slova, znaky, názvy a symboly;

• hudební výrazy, jako jsou mimo jiné písně a instrumentální hudby;

• pohybové výrazy, jako například tance, hry, obřady a další vystoupení, které mohou být též vyjádřeny v hmotné podobě,

• hmotné výrazy, jako například inscenace děl, zejména výkresy, projekty, obrazy (včetně zdobení lidského těla malbami), řezbářství, sochy, keramika, terakota, mozaiky, dřevěné výrobky, kovové nádobí, šperky, košíkářství, vyšívání, textil, sklo, koberce, kostýmy, výrobky ručních prací, hudební nástroje a architektonické formy.

Ochrana projevů folklóru podle Swapokmundského protokolu je neformální.

4.2.2. Uznání projevů folklóru v České republice

Ve státech vyspělých zpravidla nedochází k samostatné ochraně projevů folklóru ani tradičního vědění. Nedá se však říci, že by společnost těchto států byla vůči tomuto dědictví zcela netečná. Zvláštní význam mají předměty nehmotného dědictví, které jednotlivé státy prosazují na Seznam světového dědictví UNESCO. Česká republika má na tomto seznamu zapsány následující statky:

1. Verbuňk (slovácký tanec, od roku 2005),

2. Masopustní průvody s maskami na Hlinecku (od 2010),

3. Sokolnictví (od 2010),

4. Jízda králů z Vlčnova (od 2011).

Na tuzemském seznamu nemateriálních statků tradiční a lidové kultury (vede Ministerstvo kultury) pak shora uvedené doplňuje ještě nejnovější předměty:

5. Myslivost - plánovitě trvale udržitelné obhospodařování zvěře a jejího prostředí jako přirozená součást života na věnkově (od 2012),

6. Valašský odzemek (od 2012),

7. Vodění jidáše (od 2012),

8. Východočeské loutkářství (od 2012),

9. Běch o Barchan (od 2013).[93]

4.3. Ochrana genetických zdrojů – Nagojský protokol

Ochraně genetických zdrojů se věnuje Nagojský Protokol o přístupu ke genetickým zdrojům a spravedlivého a spravedlivého rozdělování přínosů, plynoucích z jejich využívání pro Úmluvu o biologické rozmanitosti (Nagoya Protocol on Access to Genetic Resources and the Fair and Equitable Sharing of Benefits Arising from their Utilization to the Convention on Biological Diversity), přijatý dne 29.10.2010. Na rozdíl od Swakopmundského protokolu, který představuje v zásadě regionální úmluvu, Nagojský protokol je vícestranná úmluva s mnohem širším zásahem. Nagojský protokol byl uzavřen jako doplňující mnohostranná úmluva k Úmluvě o biologické rozmanitosti, a to mezi několika desítkami smluvních stran (včetně států EU).[94]

Podstatou Nagojského protokolu je zajištění spravedlivého využívání genetických zdrojů tak, aby z těchto zdrojů (a s nimi spojených znalostí) měli prospěch nejen občané a korporace států vyspělých, ale rovněž států, na jejichž území dochází k využívání genetických zdrojů (a s nimi spojených znalostí).

5.Krátký dovětek k tradici v digitálním věku (a digitálním prostředí)

V současně digitální době jsou možné i střety nových (zpravidla digitálních) předmětů či služeb s předměty hmotnými či nehmotnými, které je možné považovat za tradiční. Jde např. o střety s ochrannými známkami všeobecně známými či ochrannými známkami s dobrým jménem.[95]

Klíčovým střetem, který byl řešen Soudním dvorem Evropské unie, byl případ Google vs. Louis Vuitton (a další) – spory C-236/08 – C-238/08. V podstatě šlo o střet služby AdWords (společnosti Google) s ochrannými známkami zejména společnosti Louis Vuitton. Touto problematikou se podrobně zabývá Tomáš Gongol.[96]

Lze predikovat, že v budoucnu bude takových střetů přibývat, o to většího významu však bude nabývat ochrana statků, které můžeme považovat za tradiční. V opačném případě by došlo k jejich omezování a v extrému pak až k úplnému zániku takových statků.

Závěr

Na základě shora uvedeného lze dospět k názoru, že tradice v právu duševního vlastnictví překračuje svůj dřívější význam – tzn. právem uznaný specifický důvod pro poskytnutí ochrany, ale postupně se stává samotným předmětem ochrany, a to pomocí různých statků (zaručená tradiční specialita, tradiční výraz apod.). Toto není doménou pouze práv na označení, ale snaha o ochranu tradice ji překračuje, přičemž je spojena s tendencí prosazovat nové předměty ochrany duševního vlastnictví (tradiční vědění, projevy folkloru, genetické zdroje).

Do budoucna má rozhodně smysl sledovat a analyzovat různé právní nástroje, které jsou v dnešním globalizovaném světě postupně přijímány k ochraně „starého a dobrého“ (tzn. tradice), neboť tradiční hodnoty (v nejširším kontextu) představují opozitum globalizace.

Michal Černý Ph.D.

Právnická fakulta Univerzity Palackého v Olomouci

michal.cerny@upol.cz

Použitá literatura:

1. Černý, M.: Tradiční názvy a označení zeměpisných údajů, In PDV/IPL-UPOL:OPDNY 2012, (Michal Černý, ed.), Olomouc : Iuridicum Olomoucense, 2013. E-kniha (formát mobipocket) dostupná on-line na adrese: http://www.michalcerny.net/PDV-IPL-UPOL-OPDNY2012.mobi ISBN 978-80-87382-49-3.

2. Gongol, Tomáš: The Preliminary Ruling Decision in the Case of Google vs. Louis Vuitton Concerning the AdWord Service and its Impact on the Community Law. In The Amfiteatru Economic Journal. 2013, vol. 15, č.33, s.246-260. ISSN 1582-9146.

3. Charvát, Radim: Ochranné známky s dobrým jménem v judikatuře Soudního dvora Evropské unie. In PDV/IPL-UPOL:OPDNY 2012, (Michal Černý, ed.), Olomouc : Iuridicum Olomoucense, 2013. E-kniha (formát mobipocket) dostupná on-line na adrese: http://www.michalcerny.net/PDV-IPL-UPOL-OPDNY2012.mobi ISBN 978-80-87382-49-3.

4. Lochmanová, L.: Práva na označení, Praha : Orac, 1997, s. 123.

5. Anonymus (Česká republika - Minosterstvo kultury): Seznam nemateriálních statků tradiční a lidové kultury ČR. Dostupný on-line: http://www.mkcr.cz/cz/kulturni-dedictvi/regionalni-a-narodnostni-kultura/seznam_nem_statku/seznam-nematerialnich-statku-tradicni-a-lidove-kultury-ceske-republiky-37400/

6. Ostatní zdroje - dle poznámkového aparátu.

AKTUÁLNE OTÁZKY VZŤAHU PRÁVA DUŠEVNÉHO VLASTNÍCTVA A SÚŤAŽNÉHO PRÁVA V KONTEXTE PRIPRAVOVANÝCH LEGISLATÍVNYCH ZMIEN NA ÚROVNI EÚ

(CURRENT ISSUES OF RELATION BETWEEN INTELLECTUAL PROPERTY LAW AND COMPETITION LAW IN THE CONTEXT OF UPCOMING LEGISLATIVE CHANGES IN THE EU)

BARBORA KRÁLIČKOVÁ, PHD. MGR.[97]

Abstrakt: Príspevok sa zaoberá úvahami o aplikovateľnosti súťažného práva na oblasť kolektívnej správy práv. V tejto súvislosti analyzuje ostatné legislatívne snahy na úrovni európskeho práva, predovšetkým návrh novej Smernice Európskeho parlamentu a Rady o kolektívnej správe autorských práv a súvisiacich práv a o poskytnutí multiteritoriálnych licencií na práva na využívanie hudobných diel online na vnútornom trhu - COM 2012 (372) (ďalej ako „smernica“). Pozornosť sa tiež zameriava na jednotlivé argumenty svedčiace v prospech aj neprospech správnosti navrhovanej novej úpravy a možných rizík či konfliktov, ktoré môžu v budúcnosti vzniknúť. Ako najväčšie možné riziko sa v tejto súvislosti javí nutnosť budúceho intenzívnejšieho „súťaženia“ medzi jednotlivými organizáciami kolektívnej správy práv. Príspevok vymedzuje viacero aspektov, ktoré je nutné citlivo posúdiť a prihliadať na ne v procese schvaľovania uvedenej novej smernice. Dôležitým aspektom v tejto súvislosti je tradičný účel organizácií kolektívnej správy súvisiaci s ochranou kultúrneho dedičstva a zmena ich vnímania, ktorú nový návrh smernice prináša. Príspevok sa následne zaoberá otázkami, či bude budúce intenzívnejšie súťaženie medzi jednotlivými organizáciami kolektívnej správy prínosom z hľadiska kvality spravovania práv. Zároveň sa zamýšľa nad novými úlohami, s ktorými sa budú musieť organizácie kolektívnej správy po schválení návrhu novej smernice vysporiadať.

Kľúčové slová: autorské právo, súťažné právo, kolektívna správa práv, organizácie kolektívnej správy práv, právo Európskej únie, ochrana efektívnej súťaže

Abstract: Contribution deals with some basic thoughts on application of competition law on the area of collective management of copyright. In this regard it analyses latest legislative initiatives on the level of EU law, especially the Proposal for a Directive of the European Parliament and of the Council on collective management of copyright and related rights and multi-territorial licensing of rights in musical works for online uses in the internal market – COM (2012) 372 (hereafter as “Directive”). Attention will also focus on the arguments which will be in the favour/in contrary of new Directive proposal and on potential risks, which can arise in the future. As biggest potential risk seems to be in this matter the necessity of more intensive competition among each individual collecting societies on the market. Contribution focuses on several important aspects, which need to be assessed very sensitively and which need to be taken into serious consideration in the process of approval of the new Directive proposal. Important aspect in this regard is traditional aim of existence of collecting societies connected with protection of cultural heritage and change of its perception, which the new Directive proposal brings. Subsequently the contribution deals with questions, whether the more intensive competition among collecting societies will be a positive advantage of the Directive proposal, especially with regard of improving the quality of rights´ management. At the same time the contribution focuses on new tasks for collecting societies, with which they will need to cope in the future after the final approval of the Directive proposal.

Key words: copyright law, competition law, collective rights management, collecting societies, EU law, protection of effective competition

Úvod[98]

Kolektívna správa práv predstavuje systém s dlhoročnou tradíciou a históriou a je jedným z pilierov autorského práva. Medzinárodné dohovory a odlišnosti medzi jednotlivými národnými právnymi úpravami v oblasti autorského práva položili základ pre vysoko komplexné právne prostredie v uvedenej oblasti.

Kolektívnu správu možno definovať ako výkon autorského práva a práv súvisiacich s autorským právom organizáciami konajúcimi v prospech autorov, výkonných umelcov a ostatných nositeľov práv. Organizácie kolektívnej správy práv teda spravujú autorské práva a práva súvisiace s autorským právom ako svoj jediný účel alebo jeden z hlavných účelov svojej činnosti.[99] Pokiaľ ide o právne vymedzenie postavenia organizácií kolektívnej správy práv a účel ich činnosti, upravuje ich slovenský autorský zákon[100]. V rámci Európskej únie majú organizácie kolektívnej správy zväčša postavenie organizácií nezávislých od vládnej moci, ale zároveň tieto organizácie podliehajú určitému stupňu kontroly zo strany vlády, predovšetkým z dôvodu verejného záujmu.[101] Prostredníctvom činnosti organizácií kolektívnej správy práv sa vytvoril osobitný systém, ktorého cieľom je predovšetkým zabezpečiť profit pre všetkých účastníkov na trhu, tak pre nositeľov práv ako aj pre používateľov.

Oblasť kolektívnej správy práv rovnako ako oblasť autorského práva vo všeobecnom ponímaní je vystavená dynamickým zmenám súvisiacim predovšetkým s otázkami nového nazerania na kolektívnu správu práv v digitálnej ére a úlohami kolektívnej správy práv do budúcna. Najnovšia legislatívna snaha na úrovni európskeho práva opätovne iniciovala diskusiu o budúcnosti kolektívnej správy práv a úlohách, ktoré by mala kolektívna správa práv napĺňať.

1. Vzťah systému kolektívnej správy práv a súťažného práva – aplikovateľnosť súťažných pravidiel na činnosť organizácií kolektívnej správy práv

Oblasť autorského práva nepatrí medzi oblasti harmonizované na európskej úrovni. Kolektívna správa autorských práv a práv súvisiacich sa autorským právom taktiež nie je oblasťou, ktorá by bola v súčasnosti jednotne upravená na úrovni európskeho práva, čo môže vzhľadom na zložitosť vzťahov, ktoré vznikajú v rámci kolektívnej správy práv a jej cezhraničný dosah spôsobovať praktické problémy. Z hľadiska právnej istoty a úpravy cezhraničného dosahu výkonu kolektívnej správy práv možno preto pozitívne hodnotiť návrh novej smernice o kolektívnej správe autorských práv a práv súvisiacich s autorským právom (ďalej len „návrh smernice“), ktorý predložila Európske komisia v roku 2012.[102]

Návrh smernice prináša viaceré zmeny v oblasti kolektívnej správy práv v európskom priestore. V tomto zmysle sa budeme zaoberať predovšetkým vzťahom medzi systémom kolektívnej správy práv a súťažným právom, ktorý v rámci predloženého návrhu zaznamenáva určitú zmenu v ich doterajšom ponímaní.

Na úvod je potrebné uviesť základné charakteristiky kolektívnej správy práv. Pokiaľ ide o účel kolektívnej správy práv, je nevyhnutné na tomto mieste zdôrazniť, že práva spravované organizáciami kolektívnej správy sú práva výlučné. Uvedené práva boli priznané ich nositeľom (autorom) z dvoch dôvodov, a to pretože diela ktoré vytvorili sú výsledkom ich tvorivej duševnej činnosti a výrazom ich osobnosti (prístup prirodzeného práva – natural law approach), alebo pretože boli tieto práva priznané spoločnosťou z dôvodu naplnenia istých kultúrnych a ekonomických cieľov, ako odmena za vykonanú prácu alebo ako impulz pre tvorbu (ďalších) výsledkov tvorivej duševnej činnosti[103] (utilitársky prístup – utilitary approach).[104] Skutočná hodnota (resp. zmysel) výlučných práv je, že týmto spôsobom je zaručené ich využívanie spôsobom, ktorý korešponduje s cieľmi a zámermi nositeľa práv. Zámerom kolektívnej správy práv, ako aj iných systémov spoločného výkonu práv, je ponúknuť cesty a spôsoby, ako uvedené v určitých situáciách zabezpečiť.[105]

Napriek tomu, že existencia organizácií kolektívnej správy práv a ich činnosť sa tradične chápe predovšetkým v prospech nositeľov práv, je možné konštatovať, že ich dôvodom ich existencie je na druhej strane aj umožnenie používateľom tzv. one-stop-shop prístup k chráneným dielam.[106] Existuje veľa nositeľov práv ako aj používateľov, v čoho vyplýva, že je pomerne náročné až nemožné (v praktickom ako aj ekonomickom zmysle) pre používateľov samostatne nájsť nositeľa práv za účelom uzatvorenia licenčnej zmluvy a pre nositeľa práv samostatne dojednať podmienky licenčných zmlúv s používateľmi, dohliadať nad spôsobom, akým sú diela použité a vyberať náhradu za použitie jeho diel. Z hľadiska uvedených skutočností možno prísť k záveru, že systém kolektívnej správy práv je dlhodobo overeným modelom, ktorý je v konečnom dôsledku v prospech tak nositeľov práv, ako aj používateľov.

Navyše, systém kolektívnej správy práv je „všeobecne vnímaný ako vhodný systém pre oblasť literárnych a umeleckých diel keďže umožňuje dosiahnuť rovnováhu medzi záujmami nositeľov práv a umeleckým priemyslom na jednej strane a tými, ktorí diela využívajú. Špecifický charakter kolektívnej správy práv preto vo všeobecnosti slúži ako ospravedlnenie pre organizácie kolektívnej správy, ktoré sú v pozícii exkluzivity vis-a-vis používateľom, aby mohli nositelia práv ako aj používatelia rovnako dosiahnuť maximálny profit.[107]

Vo svetle uvedených skutočností, špecifických vzťahov a osobitostí kolektívnej správy práv je nevyhnutné zaoberať sa aj otázkou, aké je postavenie organizácií kolektívnej správy práv na trhu, predovšetkým z ekonomického hľadiska.

Organizácie kolektívnej správy práv, ktoré reprezentujú nositeľov práv na určitom území resp. štáte, sú väčšinou v postavení, ktoré možno charakterizovať na uvedenom špecifickom trhu ako dominantné. V zmysle súťažného práva, dominantné postavenie na relevantnom trhu má podnikateľ alebo niekoľko podnikateľov, ktorí nie sú vystavení podstatnej súťaži a ktorí sa vzhľadom na svoju ekonomickú silu môžu správať nezávisle.[108]

Na tomto mieste je nutné klásť si otázku, aký je vzájomný vzťah systému kolektívnej správy práv a súťažného práva a predovšetkým, či je možné aplikovať predpisy súťažného práva aj na oblasť kolektívnej správy práv.[109] Odpoveď na túto otázku možno nájsť v rozhodovacej praxi európskych súdov a Komisie.

Názory na to, či možno aplikovať súťažné predpisy na oblasť kolektívnej správy práv a činnosť organizácií kolektívnej správy podliehali určitým vývojom a v priebehu času sa menili.

Z hľadiska všeobecných podmienok, ktoré je nevyhnutné splniť, aby sa mohlo európske súťažné právo uplatniť aj na oblasť práva duševného vlastníctva, a v rámci neho zvlášť na systém kolektívnej správy práv, súťažné právo sa všeobecne aplikuje v tom prípade, ak je obchod medzi členskými štátmi citeľne ovplyvnený konaním podnikateľov lokalizovanými v EÚ. V tejto súvislosti je potrebné na tomto mieste bližšie priblížiť pojmy podnik, relevantný trh, vplyv na vnútorný obchod v EÚ, ako aj vymedzenie protisúťažného konania v rámci EÚ.

1.1. Podnik

Na účely európskeho práva je podnik charakterizovaný ako subjekt, ktorý vykonáva podnikateľskú činnosť a na trhu sa správa autonómne. Uvedené podmienky spĺňa a za podnik tak môže byť považovaný napríklad výrobca zvukových záznamov[110], spoločnosti prenášajúce signál po drôte[111], organizácie kolektívnej správy[112], dokonca aj výkonný umelec (operný spevák)[113]. Pokiaľ ide o organizácie kolektívnej správy, uvedený prístup (t.j. že aj organizácie kolektívnej správy možno považovať za podnik) bol potvrdený viacerými rozhodnutiami Súdneho dvora EÚ, napr. rozhodnutiami GEMA[114], BRT[115], Greenwich[116], Basset[117] alebo Membran[118]. Súdny dvor EÚ taktiež potvrdil v rámci svojej rozhodovacej činnosti aj pôsobnosť európskeho súťažného práva aj na aktivity organizácií kolektívnej správy práv, napr. v rozhodnutiach BRT[119], Membran[120], GVL[121] či Phil Collins.

1.2. Relevantné trhy

Definovanie relevantných trhov[122] tvorí základ prieskumu fungovania hospodárskej súťaže aj z hľadiska obchodu a služieb zahŕňajúcich práva k predmetom duševného vlastníctva. Vecný relevantný trh je možné deliť na trh základný a trh odvodený. Odvodený trh tvoria napr. prístroje a ich náhradné diely[123], prístroje a spotrebný materiál, ktoré sú predmetom spracovania[124], prístroje na balenie nápojov a krabicové balenia[125] alebo v oblasti software napr. diskové operačné systémy (DOS) a softwarové aplikácie.[126] Uvedené užšie vymedzenie relevantných trhov umožňuje súdu dospieť k zisteniu protisúťažného konania a tak súd zabezpečuje, že „v prípade absencie všeobecne záväzných noriem a pravidiel môže akýkoľvek výrobca, ak sa jedná o komunitárne súťažné právo, slobodne vyrábať výrobky určené k užívaniu v zariadeniach vyrábaných tretími osobami, ibaže by tým porušoval patent alebo iné priemyselné či duševné vlastnícke právo“ (rozhodnutie T – 30/89 Hilti vs Komisia, porovnaj rozhodnutie T – 83/91 Tetra Pack vs Komisia).

Podobne aj v oblasti obchodu a služieb sa napr. rozlišuje hlavný trh programov televízneho vysielania jednotlivých vysielateľov vrátane ich autorsko-právne chránených názvov a vedľajší trh – súhrnné publikovanie týchto názvov treťou osobou[127], či trh zvukových a obrazových záznamov a komentárov konských dostihov a trh zákaziek na konské dostihy, ktorý tieto záznamy a komentáre využíva[128].

1.3. Vplyv na vnútorný obchod EÚ

Pokiaľ ide o obsah uvedeného pojmu, v oblasti duševného vlastníctva, konkrétne aj pokiaľ ide o činnosť organizácií kolektívnej správy práv, bolo predmetom úvah, či sa uvedený pojem vzťahuje len na obchod s tovarom alebo či pokrýva aj sféru služieb. Súdny dvor EÚ dospel k záveru, že „nie je dôvod obmedzovať výklad iba na výmenu tovarov a neaplikovať ju na poskytovanie služieb.“[129] Pre oblasť kolektívnej správy práv bolo toto rozhodnutie dôležité, keďže organizácie kolektívnej správy pôsobia tak na trhu výrobkov, ako aj na trhu služieb.[130] Tovary a služby môžu mať duševno-právne aspekty (napr. nosiče zvuku a vysielanie autorských diel, resp. spravované ideálne predmety (nehmotné statky) v rámci kolektívnej správy správ) a preto sú predmetom právnej úpravy nielen z hľadiska medzištátneho obchodu[131], ale aj z hľadiska súťažného. Z hradiska intenzity vplyvu na vnútorný obchod EÚ, uvedený vplyv musí byť citeľný.

1.4. Vymedzenie protisúťažného konania v rámci EÚ

Otázka geografického obmedzenia vnútorného obchodu EÚ sa v autorsko-právnych súvislostiach objavila vo viacerých prípadoch, napr. v rozhodnutiach GEMA či SACEM. V zmysle rozhodnutia Komisie vo veci GEMA podnik – organizácia kolektívnej správy práv s výlučnými právami na výkon svojej činnosti na území jediného členského štátu (v tomto prípade GEMA – Nemecko) môže ovplyvniť intrakomunitárny obchod[132]. Rozhodnutie vo veci Sacem I., v zmysle ktorého pre posúdenie otázky, či konanie podniku v dominantnom postavení môže ovplyvniť intrakomunitárny obchod – je potrebné skúmať dôsledky konania podniku na štruktúru celkovej konkurencie v priestore spoločného trhu a to bez odlíšenia, či príslušné výrobky sú alebo nie sú predmetom exportu. A teda zmluva o výkone autorského práva uzatvorená na území členského štátu subjektmi (podnikateľmi, podnikmi) závislými na tomto štáte, ktorá sa týka vykonávania diela v krajine mimo Spoločenstva môže ovplyvniť obchod medzi členskými štátmi.[133]

Z uvedených skutečností tak možno dospieť k záveru, že systém kolektívnej správy práv bol tradične považovaný ako systém mimo pôsobnosti súťažného práva. Zmenu vnímania priniesla rozhodovacia prax Európskej komisie a predovšetkým Súdneho dvora EÚ. V súčasnosti je nesporné, že za podnik sa považuje aj organizácia kolektívnej správy a činnosť organizácií kolektívnej správy taktiež spadá pod pôsobnosť európskeho súťažného práva.

2. Návrh smernice o kolektívnej správe autorských práv a súvisiacich práv - nová koncepcia vzťahu kolektívnej správy práv a súťažného práva?

Návrh smernice nepochybne predstavuje dlho očakávanú legislatívnu zmenu na úrovni európskeho práva v oblasti kolektívnej správy autorských práv a práv súvisiacich s autorským právom. Pozitívne možno hodnotiť najmä snahu o vytvorenie určitého rámca transparentných pravidiel, platných pre všetky organizácie kolektívnej správy v EÚ, ako aj snahu o podporu udeľovania multiteritoriálnych licencií pre online použitie hudobných diel resp. centralizované udeľovanie takýchto licencií pre repertoáre viacerých nositeľov práv a organizácií kolektívnej správy (one-stop-shop). Na druhej strane je však možné konštatovať, že návrh obsahuje isté nedostatky, predovšetkým pokiaľ ide o akceptovanie plného právneho rámca, účelu, funkcií a ostatných okolností, na základe ktorých sa vytvorila súčasná podoba systému kolektívnej správy práv. Domnievame sa, že by tieto mali byť jednoznačne vzaté do úvahy pri akýchkoľvek legislatívnych snahách na európskej úrovni.

Pokiaľ ide o postavenie organizácií kolektívnej správy na trhu, organizácie kolektívnej správy, reprezentujúce nositeľov práv v určitom štáte, sú v postavení de facto (prirodzeného) monopolu pre kategórie práv, ktoré spravujú na určitom území. Z hľadiska verejného záujmu, kultúrny a ekonomický význam týchto práv a ich spravovanie je mimoriadne dôležité. Z uvedeného dôvodu, s cieľom dosiahnuť čo možno najväčší prínos z existencie a činnosti organizácií kolektívnej správy práv pre verejnosť a zároveň minimalizovať potenciálne negatívne účinky súvisiace s ich dominantným postavením na trhu, je nad organizáciami kolektívnej správy vykonávaný určitý dohľad štátu. V tejto súvislosti je však potrebné, aby legislatíva akceptovala autonómiu organizácií kolektívnej správy v princípe ako takú, predovšetkým z hľadiska ich vzniku a fungovania. Zásahy zo strany štátnej moci resp. legislatívne obmedzenia by mali byť len v rozsahu nevyhnutnom pre adekvátnu reakciu na špecifické zlyhanie trhu v určitých prípadoch alebo v prípade nerovnováhy (vyjednávacích) síl medzi dotknutými stranami.

Z ekonomického pohľadu, v trhovom prostredí v ktorom existuje účinná hospodárska súťaž, organizácie kolektívnej správy spravujúce väčší repertoár môžu na trhu pôsobiť z hľadiska nákladov efektívnejšie, čoho dôsledkom je, že sú atraktívne pre všetkých nositeľov práv na danom trhu. Logickým následkom takéhoto správania je následne vznik prirodzeného monopolu určitej organizácie kolektívnej správy, čo možno zaiste akceptovať ako efektívne riešenie na trhu v danej situácii. Domnievame sa, že existuje isté nebezpečenstvo v snahe o uplatňovanie súťaže na prirodzené monopoly za každú cenu, ktoré spočíva predovšetkým v ohrození potenciálnych pozitív. Avšak je zaiste správne, aby sa prostredníctvom uplatňovania súťažných pravidiel na činnosť organizácií kolektívnej správy zamedzilo predovšetkým možnému zneužitiu ich dominantného postavenia v zmysle čl. 102 Zmluvy o fungovaní EÚ (ďalej len „ ZFEÚ“).

V tejto súvislosti je potrebné spomenúť, že organizácie kolektívnej správy poskytujú služby tak nositeľom práv, ako aj používateľom. Z tohto dôvodu majú organizácie kolektívnej správy dominantné postavenie na dvoch trhoch súčasne, a to tak na trhu kolektívnej správy práv pre nositeľov práv, ako aj na trhu poskytovania licencií pre používateľov.

Z návrhu smernice, predovšetkým jeho 3. časti (čl. 21- 44), je zrejmá snaha Európskej komisie o podporu súťaže medzi organizáciami kolektívnej správy prostredníctvom vytvorenia priestoru pre cezhraničnú súťaž medzi rôznymi národnými organizáciami kolektívnej správy, predovšetkým z hľadiska uzatvárania multiteritoriálnych licenčných zmlúv na hudobné diela v online prostredí. Berúc do úvahy značný počet organizácií kolektívnej správy práv, ktoré existujú v rámci EÚ, je táto snaha vcelku pochopiteľná. Je však nevyhnutné vziať od úvahy viacero skutočností, a to postavenie organizácií kolektívnej správy ako prirodzeného monopolu a existenciu dominantného postavenia organizácií kolektívnej správy na dvoch trhoch súčasne. Zároveň by mala byť vzatá do úvahy aj skutočnosť, že takáto snaha o podporu súťaže na trhu by nemala byť v rozpore s ekonomickým charakterom prirodzeného monopolu.

Pokiaľ ide o riziká, ktoré predložený návrh smernice prináša, možno identifikovať predovšetkým dve problematické oblasti.

1) Následkom, ktorý môže z aplikácie takejto úpravy v budúcnosti vyplývať je, že udeliť takého licencie budú budúcnosti schopné len niektoré organizácie kolektívnej správy, resp. v súčasnosti najsilnejšie organizácie kolektívnej správy. Dokonca je potenciálne nevyhnutné v budúcnosti uvažovať aj s vytvorením jedinej organizácie kolektívnej správy, ktorá bude spravovať všetky práva k hudobným dielam v online prostredí v rámci územia EÚ.

2) Ďalšou problematickou oblasťou, ktorú návrh smernice prináša, je snaha Európskej komisie, ako vyplýva z návrhu, posilniť súťaž len na trhu kolektívnej správy práv pre nositeľov práv, nie na trhu poskytovania licencií pre používateľov. V tomto zmysle sa javí benefit návrhu smernice pre používateľov ako nejasný. Zatiaľ čo návrh preukazuje očividnú snahu o riešenie problematiky dominantného postavenia na trhu kolektívnej správy práv, na strane druhej možno badať tendenciu ignorovať regulačné výzvy na trhu poskytovania licencií.

Z hľadiska uvedených skutočností je tak možné klásť si otázku, či snaha o uprednostnenie posilnenia súťaže na trhu kolektívnej správy práv pre nositeľov práv a „nútenie“ organizácií kolektívnej správy práv súťažiť medzi sebou navzájom o repertoár je v súlade so základnou funkciou kolektívnej správy práv ako takej. Návrh zároveň prináša mnohé ďalšie otázky, ktorými sa bude nevyhnutné v rámci procesu schvaľovania návrhu smernice iste zaoberať. Ide predovšetkým o nasledovné otázky:

- Čo je účelom organizácií kolektívnej správy práv, mali by byť zamerané len na súťaženie za účelom získania atraktívneho repertoáru?

- Je potrebné uvedené zmeny chápať ako snahu EK o zmenu vnímania kolektívnej správy práv ako takej do budúcna?

- Prinesie nová právna úprava aj nové úlohy pre organizácie kolektívnej správy?

- Bude „súťaženie“ medzi organizáciami kolektívnej správy prínosom predovšetkým z hľadiska kvality správy práv?

Odpoveď na uvedené otázky a dôsledky zmeny, ktorú prinesie návrh smernice môže ukázať až budúcnosť. Zároveň budú predovšetkým závisieť aj od ďalšej judikatúry európskych súdov týkajúcej sa oblasti autorského práva.

3. Záver

Najnovší legislatívny návrh Európskej komisie v oblasti kolektívnej správy práv prináša zaiste pozitívne zmeny, avšak zároveň obsahuje aj určite problematické okruhy, ktoré bude potrebné hlbšie analyzovať prípadne na základe diskusie s odbornou verejnosťou legislatívne upraviť. Návrh smernice však predovšetkým otvára priestor pre otázky, aký by mal byť systém kolektívnej správy práv v budúcnosti, jej úlohy a funkcie. Zároveň návrh predstavuje aspoň sčasti odpoveď na uvedené otázky, predovšetkým pokiaľ ide o európsky pohľad na túto problematiku. Domnievame sa, že môže byť lákavé uprednostňovať výlučne trhový prístup a snahu o posilnenie súťaže na trhu kolektívnej správy práv pre nositeľov práv, je však nevyhnutné zároveň brať do úvahy aj funkcie kolektívnej správy práv ako takej a jej úlohy vo verejnom záujme. Striktné posilňovanie súťaže na trhu kolektívnej správy práv pre nositeľov práv či posilňovanie „súťaživosti“ medzi jednotlivými organizáciami kolektívnej správy s cieľom získať čo najatraktívnejší repertoár bez dostatočného uváženia možných následkov (t.j. jedinej dominantnej organizácie kolektívnej správy práv na trhu) by mohlo ohroziť krehkú rovnováhu medzi systémom ochrany hospodárskej súťaže a systémom kolektívnej správy práv a cieľmi, o ktoré sa každé z nich so sebe vlastným poslaním snaží.

Barbora Králičková

LITERATÚRA

Knižná literatúra

• ADAMOVÁ, Z.: Kolektívna správa autorského práva a práv súvisiacich s autorským právom. In ŠVIDROŇ, J., ADAMOVÁ, Z., NÁVRAT, M., ŠKREKO, A. (Ed. Švidroň, J.): Právo duševného vlastníctva v informačnej spoločnosti a v systéme práva. Bratislava: VEDA, 2009.

• FICSOR, M. Collective Management of Copyright and Related Rights. Geneva: World Intellectual Property Organization, 2002.

• HUSOVEC, M. Uznávací nárok a uznávacia žaloba v práve duševného vlastníctva, In: Justičná Revue, č. 4/2011.

• KALESNÁ, K., BLAŽO, O.: Zákon o ochrane hospodárskej súťaže. Komentár. 1. vydanie. Praha: C. H. Beck, 2012.

• KRÁLIČKOVÁ, B.: Súkromnoprávne aspekty protimonopolného práva. Bratislava: VEDA, 2012. KRÁLIČKOVÁ, B.: Krok vpred na ceste k dosiahnutiu efektívneho súkromnoprávneho vymáhania súťažného práva – Biela kniha Európskej komisie o náhrade škody spôsobenej porušením súťažného práva. In: Právny obzor : teoretický časopis pre otázky štátu a práva. - ISSN 0032-6984. - Roč. 92, č. 2 (2009).

• KRÁLIČKOVÁ, B.: Úprava vzájomného vzťahu práva duševného vlastníctva a súťažného práva v slovenskom a českom právnom poriadku s dôrazom na oblasť zneužívania dominantného postavenia. In: Právny obzor : teoretický časopis pre otázky štátu a práva. - ISSN 0032-6984. - Roč. 94, č. 6 (2011).

• LÁNCHINI, P.: The CISAC Case Under the Wouters Doctrine. (2012) E.C.L.R, Issue 3.

• RAUS, D., NERUDA, R.: Zákon o ochraně hospodářské soutěže. Komentář. Praha: Linde, 2006.

• SINACORE-GUINN, D.: Collective Administration of Copyright and Neighbouring Rights. Interantional Practices, Procedures, and Organizations. Boston, Toronto, London: Little, Brown and Company, 1993. ISBN 0-316-79232-2.

• ŠKREKO, A. Priemyselné práva v informačnej a poznatkovo orientovanej spoločnosti. In ŠVIDROŇ, J., ADAMOVÁ, Z., NÁVRAT, M., ŠKREKO, A. (Ed. Švidroň, J.) Právo duševného vlastníctva v informačnej spoločnosti a v systéme práva. Bratislava: VEDA, 2009.

• ŠVIDROŇ, J.: Základy práva duševného vlastníctva. Bratislava: JUGA, 2000.

• ŠVIDROŇ, J. Právo duševného vlastníctva. In: LAZAR, J. a kol. Základy občianskeho hmotného práva 2. Bratislava: Iura Edition, 2004.

• ŠVIDROŇ, J.:Právnohistorické a právnoteoretické základy práva duševného vlastníctva a jeho miesto v systéme slovenského práva. In: ŠVIDROŇ, J. – ADAMOVÁ, Z. – ŠKREKO, A. – NÁVRAT, M.: Právo duševného vlastníctva v informačnej spoločnosti a v systéme práva. Bratislava: VEDA – vydavateľstvo SAV, 2009.

• TELEC, I. Přehled práva duševního vlastnictví. Lidskoprávni základy, Licenční smlouva. 1. díl. 2. vyd. Brno : Doplněk, 2007.

• TELEC, I. TŮMA, P. Autorský zákon – Komentář, C.H.BECK, 2007.

Právne akty a súdne rozhodnutia

• Kompromisný návrh smernice Európskeho parlamentu a Rady o kolektívnej správe autorských práv a súvisiacich práv a o poskytovaní multiteritoriálnych licencií na práva na využívanie hudobných diel online na vnútornom trhu (KOM(2012) 372 v konečnom znení; pracovný dokument návrhu smernice vedený pod medziinštitucionálnym spisovým č. 2012/0180 (COD), v znení zo dňa 31.5.2013 pod č. 9743/13)

• Kompromisný návrh smernice Európskeho parlamentu a Rady o kolektívnej správe autorských práv a súvisiacich práv a o poskytovaní multiteritoriálnych licencií na práva na využívanie hudobných diel online na vnútornom trhu (KOM(2012) 372 v konečnom znení; pracovný dokument návrhu smernice vedený pod medziinštitucionálnym spisovým č. 2012/0180 (COD), v znení zo dňa 5.4.2013 pod č. 8013/13)

• Návrh smernice Európskeho parlamentu a Rady o kolektívnej správe autorských práv a súvisiacich práv a o poskytovaní multiteritoriálnych licencií na práva na využívanie hudobných diel online na vnútornom trhu (KOM(2012) 372 v konečnom znení; pracovný dokument návrhu smernice vedený pod medziinštitucionálnym spisovým č. 2012/0180 (COD), návrh v predloženom znení dňa 17.7.2012 pod č. 12669/12)

• Zákon č. 618/2003 Z. z. o autorskom práve a právach súvisiacich s autorským právom (autorský zákon) v znení neskorších predpisov

• Zmluva o fungovaní Európskej únie (Ú. v. EÚ C 83/49, 30.3.2010)

• Zákon č. 136/2001 Z. z. o ochrane hospodárskej súťaže a o zmene a doplnení zákona Slovenskej národnej rady č. 347/1990 Zb. o organizácii ministerstiev a ostatných ústredných orgánov štátnej správy Slovenskej republiky v znení neskorších predpisov v znení neskorších predpisov

• Rozhodnutie v prípade 155/73 Sacchi, C – 241 + 242/91 RtalTP v. Komisia

• Rozhodnutie Európskej komisie 71/224/EEC (GEMA I) OJ L 134(1971)

• Rozhodnutie Európskej komisie 78/516 RAI v. UNITEL

• Rozhodnutie v prípade 127/73 Belgische Radio en Televisie v. SV SABAM and NV Fonior, (1974) ECR 313

• Rozhodnutie v prípade 22/79 Greenwich Film production v. SACEM and Société des editions Labrador (1979) Celex 61979J0022

• Rozhodnutie v prípade 402/85 G. Basset v. SACEM (1988) 19 IIC 368

• Rozhodnutie v spojených prípadoch 55/80 a 57/80 Musik- Vertrieb Membran GmbH et K-tel International v. GEMA – Gessellschaft für musikalische Aufführung- und mechanische Vervielfältigungsrechte (1981) ECR 147

• Rozhodnutie v prípade 7/82 Gesellschaft zur verwertung von Leistungsschutzrechten GmbH v. Comission of the European Communities (1983) 15 IIC 196

• Rozhodnutie C – 333/94 P Tetra Pack

• Rozhodnutie C – 241, 242/91 RTE a ITP vs Komisia „Magill“

• Rozhodnutie T – 504/93 Tiercé Ladbroke vs Komisia

• Rozhodnutie C-22/79 SACEM I.

NUCENÉ LICENCE

(COMPULSORY LICENSES)

PETR NOVOTNÝ, MGR.

Anotace: Článek se zabývá problematikou omezení práv plynoucích z patentů formou nařízených nucených licencí, zejména se zaměřením na vývoj nařizování nucených licencí na indickém území a dále přináší úvahy nad možným dalším směřováním v této oblasti.

Klíčová slova: Licence, nucená licence, patentová ochrana, léčivo, generikum.

Abstract: This article deals with the issue of limitation patent right through enacted compulsory licenses, with a particular focus on evolution of the situation of compulsory licenses in India, and provides reflections about possible further direction in this area.

Keywords: License, compulsory license, patent protection, medicament, generic medicinal product.

Specifickým druhem omezení účinků patentu jsou licence ve všech svých podobách. Licence ve své obecné podobě je smluvním poskytnutým souhlasem k využívání vynálezu chráněného patentem[134]. Zákon o vynálezech jako jedinou svou podmínku stanoví obligatorní písemnost smlouvy a dále konstatuje, že licenční smlouva nabývá své účinnosti vůči třetím osobám zápisem do patentového rejstříku. To je vyvozeno z veřejného charakteru rejstříku, avšak neuložení nezakládá neplatnost licenční smlouvy, pouze její neúčinnost vůči třetím osobám. Blíže se k licenčním smlouvám v současné chvíli vyjadřuje zákon č. 513/1991 Sb., obchodní zákoník v § 508 a n., který určuje práva a povinnosti obou smluvních stran, naznačuje licenci výhradní a nevýhradní a další podmínky smluvního vztahu. S účinností od 1.1.2014 bude úprava licencí k předmětu duševního vlastnictví upravena novým občanským zákoníkem, zák. č. 89/2012 Sb.

Zákon o vynálezech ve svém § 19 upravuje nabídku licence, která je zanesena v patentovém rejstříku. Přihlašovatel, resp. majitel patentu[135], prohlásí nejčastěji již v přihlášce vynálezu, že komukoliv poskytne právo k využití vynálezu. Takové právo vznikne každému, kdo nabídku licence přijme a písemně to sdělí oprávněnému přihlašovateli či majiteli. Jelikož většina patentů a na ně udělených licencí je koncipována za účelem dosažení zisku, ani zákon v případě veřejné nabídky licence tento fakt neignoruje a proto právo majitele patentu na úhradu ceny licence není dotčeno. Z důvodu dobrovolného omezení práv majitele patentu je mu snížena povinnost k platbě udržovacích poplatků na polovinu, bez ohledu na to, zda k udělení licence opravdu dojde. Součet částek za udržovací poplatky patentu na celých 20 let činí k dubnu 2013 celkem 169 000 Kč. V případě učiněného prohlášení o nabídce licence by namísto toho majitel patentu zaplatit pouze 84 500 Kč.

Problematické otázky kolem nabídky licence nastávají ve chvíli, kdy se majitel patentu nedomluví na přesné finanční částce s tím, kdo chce nabídku licence přijmout. V takovém případě musí na základě žaloby rozhodnout o výši úhrady soud. Riziko, které tím podstupuje majitel patentu, si musí každý přihlašovatel posoudit sám. V obchodní praxi považuji ale spor ohledně výše úhrady na základě přijetí nabídky licence spíše za ojedinělý. Druhým zajímavým momentem bude případ, kdy u patentu bude udělena licence výlučná ještě před samotným prohlášením o nabídce licence. V takovém případě je z povahy věci zřejmé, že institut nabídky licence nelze uplatnit. Protože ale většinou dochází k udělování licencí až po podání přihlášky vynálezu, ve které je již většinou vyznačeno, zda přihlašovatel prohlašuje nabídku licence, směřuje i tento příklad spíše do roviny teoretické než běžně se v patentové praxi vyskytující.

S výhradní licencí související se může projevit ještě jedna otázka, a to, že při udělení výhradní licence se fakticky stává veřejná nabídka licence v rejstříku obsoletní. Výhoda ve formě polovičních udržovacích poplatků však zůstává i nadále, i přesto, že např. udělená licence neměla s rejstříkovým prohlášením nic společného, a vycházela čistě z obchodního snažení samotného majitele patentu. Z toho plyne, ať to již zákonodárce zamýšlel či nikoliv, že výhoda ve formě polovičních udržovacích poplatků je benefitem za potencialitu pružnějšího a masovějšího zavádění nových poznatků do stávajícího stavu techniky v praxi.

Dalším, a pro tento příspěvek stěžejním, licenčním institutem, který upravuje zákon o vynálezech[136] je nucená licence, ve které se střetává pojetí soukromého zájmu se zájmem veřejným. Přestože se jedná o úpravu, která může zasáhnout citelně do práv majitele patentu, jedná se o ustanovení, které je v souladu s mezinárodními smlouvami[137] a vyskytuje se v obdobných provedeních ve většině států. Stejně jako při zásahu do ostatních osobnostních či majetkových práv, musí být splněny podmínky stanovené zákonem, aby nemohlo docházet ke zneužívání.

Na základě odůvodněné žádosti je Úřad průmyslového vlastnictví oprávněn k udělení nucené licence, kterážto je nevýlučným právem k užívání, za těchto podmínek:

- majitel patentu bezdůvodně vynález nevyužívá, nebo jej využívá nedostatečně a nepřijal v přiměřené lhůtě řádnou nabídku na uzavření licenční smlouvy

- uplynuly nejméně 4 roky od podání přihlášky vynálezu nebo 3 roky od udělení patentu[138], kdy platí lhůta, která uplyne později[139].

nebo

- jsou dány důvody ohrožení důležitého veřejného zájmu. Za veřejný zájem lze podle důvodové zprávy pokládat např. zdraví lidu, životní prostředí nebo zájmy související s obranou státu. Vzhledem k uvedenému, a jelikož tato podmínka stojí v samostatném odstavci § 20 zákona o vynálezech je jasné, že pro použití není potřeba splnění předcházejících dvou podmínek.

Udělením nucené licence dochází fakticky k omezení absolutních práv majitele patentu. Při vydávání rozhodnutí musí být přihlédnuto k okolnostem a zároveň být stanoveny podmínky co do rozsahu a doby trvání nucené licence. Držitel nucené licence se jí může za doby trvání vzdát a majitel patentu, na něž byla nucená licence uvalena, se může domáhat návrhem jejího zrušení, za předpokladu, že doloží, že se změnily podmínky pro udělení nucené licence, nebo že držitel ji po dobu jednoho roku nevyužívá či že neplní podmínky licencí stanovené. Samotným udělením pochopitelně není dotčeno právo majitele patentu na náhradu ceny licence, kdy v případě, že by se strany nedohodly, stanovil by licenční poplatek soud svým rozhodnutím.

Udělování nucených licencí je událostí skutečně výjimečnou. Na území tehdejšího Československa došlo k udělení nucené licence pouze jedinkrát, a to na žádost zahraničního žadatele z bloku RVHP[140]. V České republice bylo žádáno o nucenou licenci pouze jedenkrát, kdy vzhledem k nezávažnému důvodu k jejímu udělení nedošlo.

Z celosvětového hlediska zaznamenal systém nucených licencí největší posun v posledních deseti letech, kdy si vyspělé země uvědomují špatné postavení rozvojových států zejména na poli lékařské medicíny. Dne 17. května 2006 tak např. došlo k vydání Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 816/2006 o nucených licencích na patenty týkající se výroby farmaceutických výrobků na vývoz do zemí s problémy v oblasti veřejného zdraví. Nařízení zavádí postup, který umožňuje, aby podniky zamýšlející vyrábět generické[141] farmaceutické výrobky určené na vývoz požádaly vnitrostátní orgány o udělení nucené licence ze strany držitele patentů, který má výhradní práva na prodej a dotčené výrobky. Nařízení neobsahuje žádné omezení z hlediska zahrnutých farmaceutických výrobků a chorob. Nucené licence se poskytnou, jestliže jsou dotčené výrobky určeny na vývoz do způsobilých dovážejících zemí, které čelí problémům v oblasti veřejného zdraví[142]. Tímto dochází i k překonání podmínky ohledně možnosti nucené licence pouze za účelem zásobování domácího trhu, neboť se počítá s tím, že řada rozvojových zemí nemá výrobní kapacity, tudíž se musí jednat o dovoz generických léků. Současně s tím jsou v nařízení řešeny i podmínky pro zabránění zpětného dovozu léků do EU.

K udělování nucených licencí reagujících na potřebu výroby a distribuce generických léčiv přistoupilo první Thajsko v letech 2006 až 2008, kdy došlo z důvodu vysoké ceny originálního léčiva k omezení patentového monopolu u čtyř registrovaných léků[143].

Dalším pokračovatelem v tomto trendu se stal Indický patentový úřad, který 9. března 2012 udělil nucenou licenci firmě Natco Pharma na výrobu generické verze sorafenib tosylátu[144], který se používá na léčbu rakoviny ledvin a jater. Licence udělená z důvodu zvýšení dostupnosti léčiva, tj. snížení ceny a lepšího zaručení množstevní dostupnosti, je udělena na dobu 8 let[145] a zasahuje do patentového monopolu farmaceutického giganta společnosti Bayer[146]. Náklady na měsíční léčbu pod generickou verzí by měly dosahovat částky 8800 INR[147], zatímco s německým Bayerem 280 tis. INR[148]. Díky generickému léku by mělo dojít až k 97 % snížení ceny léku. Majiteli patentu jsou pak rozhodnutím přiznány licenční poplatky, konkrétně 6 % ze zisku. Na podzim 2012 došlo k podání odvolání firmou Bayer proti udělení nucené licence, kterážto nebyla se svým odvoláním úspěšná a Indický nejvyšší soud v prosinci 2012 nařízenou nucenou licenci potvrdil[149]. Společnost Bayer pokračovala v podávání opravných prostředků, ale ani tak nebyla úspěšná, protože Odvolací rada indického patentového úřadu začátkem března 2013 vydání nucené licence potvrdila. Oproti původnímu rozhodnutí však zvýšila licenční poplatky německé firmě z 6 na 7 %, čímž souhlasila s jedním z odvolacích argumentů ohledně nízkosti licenčních poplatků. Odvolací rada ve svém rozhodnutí uvedla, že za tři roky německá firma neudělala žádný vstřícný krok ke snížení ceny a tím zvýšení dostupnosti pro běžné obyvatele. Bayer údajně plánuje další právní kroky a chce znovu rozhodnutí napadnout.

Reakce na rozhodnutí z března 2013 na sebe nenechaly čekat, zejména ze strany Lékařů bez hranic (Médecins Sans Frontières - MSF). Manažerka kampaně Lékařů bez hranic Access v Indii Leeny Menghaney uvedla: „Jsme potěšení, rozhodnutí potvrzuje, že je Indický patentový úřad schopen využít všechny zákonné cesty, aby chránil před zneužíváním patentové ochrany a otevřel cestu k cenově dostupným verzím patentovaných léčiv. Za nejdůležitější však považujeme, že rozhodnutí otevřelo cestu pro vydání nucených licencí na další léky, které jsou v Indii patentovány a prodávány za neúnosně vysoké ceny. Tyto léky by tak mohly být produkovány výrobci generik a prodávány za zlomek původní ceny. Doufáme, že v blízké budoucnosti budou nucené licence vydány i na nejnovější léky na léčbu HIV a jejich cenově dostupné generické verze budou brzy k dispozici ve zbytku rozvojového světa, nejen v Indii.“[150]

Důvodem, proč se na Indii zaměřuje pozornost širšího okolí ve vztahu k nuceným licencím je to, že Indie je označována za tzv. lékárnu třetího světa, což je způsobeno skutečností, že do roku 2005 nebyly udělovány podle starého patentového zákona patenty na léčiva, což umožňovalo vysokou produkci generických léků legální cestou. Po přijetí nového patentového zákona, který je již v souladu s Dohodou o obchodních aspektech duševního vlastnictví (TRIPS), je Indie povinna udělovat patenty na léčiva, tudíž nelze dále svévolně produkovat generické náhražky. Nucená licence tak dává ve smyslu obnovení produkce generik jeho příznivcům novou naději.

Novým aspekt vnesl na jaře 2013 do věci nucených licencí též Indický vládní výbor, který představil nové návrhy na cenotvorbu patentovaných léčiv. Pokud by byly přijaty, naděje, které jsou nyní vkládány do dalších nucených licencí, právě např. ze strany Lékařů bez hranic, by nebyly naplněny úplně podle jejich představ. V případě přijetí návrhů by totiž nemohly být dále udělovány nucené licence kvůli ceně.

Součástí návrhu je výzva indické vládě, aby zřídila výbor pro patentová léčiva, který bude o cenách léčiv rozhodovat a to na základě cen ve Velké Británii, Kanadě, Francii, Austrálii a na Novém Zélandu. Tyto země byly vybrány, jelikož mají rozsáhlé krytí nákladů ze zdravotního pojištění[151], a proto mají zdejší vlády velkou vyjednávací sílu při cenových jednáních u těchto patentových léčiv. Výzva jde do detailů i co do práce výboru a následné kalkulace cen. Výbor vezme v úvahu hrubý národní důchod s paritou kupní síly v uvedených zemích. Následně spočítá poměr příjmu na hlavu v dané zemi k Indii. Cena léčiva by měla být pro Indii nastavena následně tak, že se cena léčiva v dané zemi vydělí tímto poměrem a nejnižší z těchto cen pak bude považována za cenu k jednání s výrobci o dalším snížení. Tento vzorec by měl být použit pro všechna patentová léčiva zavedená v Indii po roce 2005 a rovněž pro zdravotnické prostředky.

Pro zcela nová léčiva objevená a vyvinutá v Indii by výbor stanovil jejich ceny např. na základě nákladů a rizikových faktorů a mohl by diskutovat o různých výrobních nákladech s výrobcem. Zpráva vládního výboru rovněž poukazuje na ustanovení o nucených licencích indického patentového zákona z roku 2005, z nichž v jednom je uvedeno, že nucená licence může být udělena, pokud patentové léčivo není k dispozici veřejnosti za přiměřeně dostupnou cenu. Což má význam v případě dalšího postupu podle tohoto vládního návrhu na možnost udělování nucených licencí z důvodů, z jakých tomu bylo nyní. Jakmile totiž vládou jmenovaná komise stanoví cenu léčiva, která bude přijata vládou, tato cena bude považována za přiměřenou, a proto by již vláda nemohla vydat nucenou licenci na základě finanční nedostupnosti pro pacienty. Nicméně nucené licence by mohly být stále udělovány na základě jiných důvodů, které stanoví zákon[152].

Z mého pohledu se nacházíme velmi blízko rozhraní mezi veřejným zájmem stojícím proti monopolním patentovým právům, z nichž chce mít majitel pochopitelně co největší finanční zisky. Indické rozhodnutí nezůstane dozajista jediným a jako obecný precedent může posloužit pro celou řadu zejména rozvojových oblastí. Nápor na výrobu generických léčiv lze očekávat např. u léků proti viru HIV. Je toto již ona hranice, kdy nelze tolerovat patentovou ochranu, která je na úkor veřejného zdraví? Jsou vysoké ceny prodávaných léčiv farmaceutickými společnostmi alespoň zčásti opodstatněné, nebo se skutečně jedná o hon za vysokým ziskem na úkor veřejného zdraví, jak tvrdí lékaři působící v postižených oblastech? Je spravedlivé nechat jinou soukromou společnost těžit z patentové ochrany jiné firmy, které odvádí pouze licenční poplatky v řádu procent? Navíc když sama nemusela vynaložit na vývoj a výrobu a patentovou registraci originálního ani generického léku žádné prostředky? V případě, že se stane pravidlem udělování nucených licencí na léčiva na základě finančních možností obyvatel dané země, nebude to znamenat nechuť farmaceutických firem vyvíjet nové preparáty? Nebudou si farmaceutické firmy kompenzovat své ztráty na zbytku prosperujícího obyvatelstva, které se nenachází v nejpostiženějších zemích, leč mnohdy se může jednat pouze o blahobyt zdánlivý?

Jsem si vědom, že řada otázek je na pomezí eticko-filozofické úrovně, leč s patentovým právem plně souvisí a nejsou nikterak neaktuální. Jak vyplývá i z nařízení č. 816/2006, oblasti farmak a jejich výroby se dostalo zvláštní pozornosti, jelikož se jedná o materii mající přímý vliv na lidské zdraví a životy, v tomto případě lidí, kteří nemají dostatek finančním prostředků k zajištění potřebné lékařské péče. Solidarita silnějšího vůči slabšímu. I tak jsem toho názoru, že je třeba důkladně a individuálně posuzovat každý jednotlivý případ, jak z hlediska důvodu, místní i časové působnosti. Jedná se o obrazný pohyb na tenkém ledu, kdy nelze dopředu odhadnout, co ještě unese. Nesmí též dojít k bezhlavému precedenčnímu zneužívání mající ve výše uvedených otázkách naznačené důsledky.

Na závěr zcela okrajově, avšak nikterak neaktuálně, stojí za zmínku úprava z Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1257/2012 ze dne 17. prosince 2012, kterým se provádí posílená spolupráce v oblasti vytvoření jednotné patentové ochrany. Jelikož evropský patent s jednotným účinkem přinese centrální způsob řízení o něm i po jeho udělení, nedojde tedy k rozpadu na samostatně validované národní patenty, nařízení upravuje i otázky ohledně licencí. V národních státech běžná záležitost v podobě nabídky licence, je tak obsažena i v uvedeném nařízení a vyznačená nabídka licence bude pro přihlašovatele kompenzována snížením udržovacích poplatků. Oproti tomu nařízení vůbec neobsahuje ustavení o nucených licencích, které jsou dále ponechány na vnitrostátních předpisech. Zde je třeba předjímat, že případně jakkoliv nařízená nucená licence na evropský patent s jednotným účinkem by se vztahovala vždy jen na území daného státu, který by ji nařídil. Běžné smluvní licence půjde udělovat i jen pro určitá území a státy.

Mgr. Petr Novotný, Patentová a známková kancelář Novotný

Římská 45/2135, 120 00 Praha 2

www.patentagent.cz

email: novotny.petr@centrum.cz

tel.: 728 403 730, fax: 222 515 659

NOVĚ O NOVÝCH GENERICKÝCH VRCHOLNÝCH DOMÉNÁCH

(NEW ON THE NEW GENERIC TOP LEVEL DOMAINS)

RADKA MACGREGOR PELIKÁNOVÁ, PH.D., MBA. JUDR.[153]

Abstrakt: V lednu 2012 započala zřejmě revoluční změna ohledně domén na Internetu. Jedná se o rtuťovitý proces procházející neustálými změnami za chodu, který má potenciál silně ovlivnit současné pojetí duševního vlastnictví, dispozici s nehmotnými statky i samotnou internetovou scenérii. Koordinátor Internetu a DNS, ICANN, se pokusil po konzultacích s veřejností připravit a spustit optimální systém, který však ve své podstatě i v jednotlivých fázích podléhá ostré kritice z různých stran. Tato prezentace se pokouší alespoň částečně vyplnit vakuum vzniklé nezájmem česká odborné veřejnosti o toto velmi aktuální téma a využít příležitosti být u zrodu a analyzovat projekt, jehož výstupy budou ovlivňovat Internet v bezprostřední i vzdálenější budoucnosti.

Klíčová slova: Doména, Generické vrcholné domény (gTLDs), Nové generické vrcholné domény (new gTLDs), ICANN, GAC.

Abstract: In January 2012 there commenced a revolutionary change regarding Internet domains. It is a very lively, vibrant process going through continual changes with the potential to strongly influence the current understanding of intellectual property, the disposition of intangible assets and even the Internet scenery itself. Following consultation with the public, the Internet and DNS coordinator, ICANN, attempted to create and launch an optimal system, which, however, is in its foundations as well as in individual phases subject to strong criticisms from various angles. This presentation attempts to fill in at least partially the vacuum created by the apparent lack of interest of Czech profesionals and academics regarding this very important topic and also to use the opportunity to observe the creation of, and to analyze, this project, the output of which will influence the Internet in the very near term as well as further down the road.

Key words: Domain, Generic Top Level Domains (gTLDs), New Generic Top Level Domains (new gTLDs), ICANN, GAC.

Introduction

Virtualizace a dematerializace soukromého i veřejného života, včetně podnikání, jsou charakteristickými rysy 21.století. Současná postmoderní společnost je silně poznamenána užívání informačních technologií a úspěšnost ekonomické i jiné reality závisí na virtuálním světě dominovaném Internetem.[154]

Internet je síť sítí a je složen z virtuálních bloků, vrcholných domén - Top Level Domains (TLDs), které jsou tvořeny subdoménami, nebo-li doménami druhé, třetí a další úrovně. Tyto virtuální bloky jsou zásadně dvojího typu - národní, tzv. country code TLDs (cc TLDs) určené přednostě subjektům se vztahem k určité zemi, a druhové, tzv. generic TLDs (gTLDs) určené přednostně subjektům s určitým zaměřením.

Je nespornou skutečností, že rychle, ne-li nejrychleji, rostoucím trhem na světe je e-commerce[155] a že exponenciálně stoupá význam a využití domény coby prostoru v Internetu nesoucí kódovou adresu, IP numeric address, převedenou prostřednictvím Domain Name System (DNS) databáze umístěné na speciálních name computer servers[156] do verbální podoby, doménového jména. Doménové jméno je jedinečným a symbolickým označením[157] plnícím řadu funkcí a jeho volba je důležitá, stejně jako volba umístění příslušné (sub)domény pod vrcholnou doménu TLD a její režim. V této souvislosti je třeba zdůraznit, že DNS a TLD režimy se nacházejí na rozhraní veřejného a soukromého práva, přičemž odrážejí vnímání průmyslového vlastnictví coby conglomerátu s veřejnými i soukromými prvky, a jsou utvářeny na základě smluvních ujednání více než direktivně orgány veřejné moci. Jejich (de)centralizovaná správa je zajišťována organizací Internet Corporation for Assigned Numbers (ICANN) a režim všech TLDs má některé prvky shodné z důvodu nutnosti technické kompatibility a smluvního rámce s ICANNem. Nicméně značná část úpravy subdomén spadajících pod určitou TLD je poznamenána, ne-li přímo diktováno, jejím rejstříkovým správcem, Registry, a event. i pověřenými registračními zprostředkovateli, Registrar. Tudíž každý subjekt se zájmem o doménu, resp. subdoménu spadající pod určitou TLD, by se měl důkladně seznámit s jejím režimem, zvážit marketingové a jiné aspekty, posoudit časovou a finanční náročnost, atd. [158] Rozhodně, dříve než kdy jindy, scientia potentia est.[159]

Každá TLD má vlastní režim, nicméně všechny vycházejí ze stejného triangulárního modelu Registry-Registrar-Registrant a využívají standardní vzorové smlouvy. ICANN a příslušný rejstřík, resp. správce či provozovatel rejstříku příslušné TLD, Registry, uzavírají rejstříkovou dohodu, Registry Agreement, ohledně pověření Registry výkonem veřejné služby pro internetovou komunitu. Registry může pověření delegovat na akreditované, resp. ustanovené, registrační zprostředkovatele, accredited/appointed Registrars, na základě Registrar Agreement. Přihlašovatelé, uživatelé či tzv. majitelé nebo-li vlastníci doménových jmen, Registrants, uzavírají registrační smlouvy, Registration Agreements, s jimi vybraným Registrar. Jejich selekci ovlivňuje cenová politika, klientské služby a další aspekty činnosti příslušného Registrar.[160]

I ohledně každé new gTLD se uzavírá, resp. se bude uzavírat, rejstříková dohoda, Registry Agreement, čímž se ICANN snaží zapojit i střední a konečné články řetězce, tj. včetně konečných uživatelů, do dodržování základních technických, právních a jiných standardů, které jsou nutné pro fungování DNS. Současně je ale třeba zdůraznit, že rejstříkové dohody, Registry Agreements pro new gTLDs se poněkud odlišňují od rejstříkových dohod, Registry Agreements, ohledně klasických gTLDs.[161]

Spuštění TLD.com znamenalo otevření DNS pro podnikatelské subjekty, tedy rozšíření jeho využití z oblasti vojenské a akademické i na obchod. Zavedení new gTLDs znamená úplatné otevření „skoro všeho skoro všem“.[162] Vzhledem k novosti new gTLDs, komplexnosti jejich režimu a náročnosti jejich spuštění, a současně s přihlédnutím k jejich potenciálu a absenci české, ale i zahraniční publikační činnosti o nich, je více než žádoucí zrekapitulovat zásadní skutečnosti a poznatky, stejně jako kriticky vyhodnotit současný stav. Výchozím bodem je zakotvení projektu new gTLDs v koncepčních, strukturálních, funkčních a historických souvislostech (1.) a nastínění postupů a procesů vedoucích ke spuštění jednotlivých new gTLDs i samotný status quo (2.), na což logicky navazuje rozbor vybraných problematických a sporných aspektů a související kritika jednotlivých komponentů i celého projektu new gTLDs (3.). Závěrem je nejen konstatování o vývoji a změnách projektu, ale i zamyšlení ve smyslu quo vadis.

1. Zrození projektu new gTLDs v koncepčních, strukturálních, funkčních a historických souvislostech

Předpoklady pro new gTLDs se začaly vytvářet již v červnu 1998, kdy vláda USA vydala White Paper navrhující přesun technické koordinace Internetu do soukromého sektoru neziskové korporaci, která by mj. dohlížela na stabilitu a současně napomáhala růstu soutěže přiměřeným zřizováním dalších gTLDs. Následně vznikl ICANN a stal se zmiňovaným koordinátorem.

Z koncepce, filozofie a samotného vývoje ICANN lze vysledovat snahu o demokratičnost, bezpečnost a technickou koordinaci Internetu, optimalizaci jeho fungování, udržení jeho decentralizace, stejně jako zachování centralizace DNS.[163] Základní myšlenky a cíle toto odrážející jsou zachyceny např. v Prohlášení mezi ICANN a USA ministerstvem obchodu, U.S. Department of Commerce (DoC) o závazcích, Affirmation of Commitments, z 30.9.2009.[164] Klíčovými pojmy je transparentnost a multi-stakeholder model, z čehož vyplývá pro ICANN nutnost komunikovat s internetovou komunitou, zjišťovat její zájmy a potřeby, připravovat a implementovat příslušné projekty a zpřístupňovat čistě interní dokumenty. Toto je zjevné na vlnovém zavádění gTLDs či projektu mezinárodních doménových jmen využívajících „neanglickou-nelatinkovou“ abecedu, Internationalized Domain Names (IDNs).[165] Nelze přehlédnou, že ICANN se často stal předmětem ostré kritiky pro nedodržování stanovených cílů a že řada jeho počinů je považována přinejmenším za kontraverzní. Ostatně i projekt new gTLDs byl již od prvotních úvah předmětem ostrých výměn názorů v rámci internetové komunity.

V říjnu 2007 Generic Names Supporting Organization (GNSO), jedna ze skupin při ICANN koordinujících globální politiku Internetu, vyhodnotila více než rok a půl trvající konzultace se širokou veřejností, dokončila přípravné práce ohledně new gTLDs a schválila 7 principů a 19 doporučení.[166] Zahrnovala mj. požadavek IDN, dodržení odlišnosti od existujících TLDs či nezasahování do práv třetích stran, zejména v oblasti duševního vlastnictví.[167] Na tomto základě v červnu 2008 představenstvo, Board of Directors, ICANNu schválilo delimitaci gTLDs, tedy vyslovilo průlomový souhlas s programem umožňujícím zřízení neomezeného počtu gTLDs.[168]

Následovaly tři roky diskuzí zastřešovaných ICANNem ohledně potřeb dotčených i bezpečnosti a stability Internetu. V květnu 2011 vyústily ve vydání základní metodologické pomůcky, a to prvního návrh Průvodce pro žadatele o nové gTLD, New gTLD Applicant Guidebook,[169] který byl následně aktualizován.[170] Jedná se o 338 stránek dlouhou, nicméně relativně čtivou publikaci, která srozumitelně a přehledně rozebírá jednotlivý aspekty, podmínky, pravidla i etapy. Je v ní nastíněn rámec new gTLD, stejně jako průběh řízení o žádosti – application submission, administrative completness check, initial evaluation, extended evaluation/dispute resolution(objection filing)/string contention a v případě úspěchu žadosti konečné transition to delegation.[171]

Dne 20.6.2011 na výroční konferenci ICANN v Singapuru odhlasovalo představenstvo, Board of Directors, ICANNu ukončení většiny omezení ve vztahu k  gTLDs a umožnění více méně libovolné TLDs registrace, a to i coby IDN, tedy v jakémkoliv písně (v cyrilice-azbuce, v arabštině, atd.).[172] Otevřela se cesta k radikálnímu navýšení počtu TLDs, kterých bylo 21 v roce 2010 a 22 v roce 2012.[173] Některé soukromopávní subjekty obratem vyjádřily zájem o zisk gTLDs jako „.car“, „.eco“, „.hotel“, „.shop“.[174] Současně délka a komplikovanost registračního procesu pro každou new gTLD a vysoké náklady odrazovaly a odrazují řadu subjektů.[175] Předmětem kritiky se stal dokonce i projekt jako takový, jeho koncepční, instuticionální i funkční vymezení, potenciál pro spekulace[176] a zneužití a v neposlední řadě i údajná chamtivost ICANNu.

Na tyto výhrady ICANN konstatně reaguje odkazem na multi-stake holder model a zapojením celosvětové internetové komunity do diskuze o new gTLDs.[177] Tehdejší prezident a CEO ICANNu, Rod Beckstrom, učinil řadu prohlášení v tomto smyslu a ve svém slavném projevu 12.12.2011 v Moskvě popsal projekt new gTLDs jako jeden z největších a veřejnosti nejprospěšnějších počinů na Internetu, tj. výslovně jej označil za “one of the biggest developments in the Internet´s history” a “carefully crafted by the global Internet community to help ICANN fulfill its mission to increase consumer choice, competition and innovation.[178] Samotný ICANN současně ale připouštěl a připouští, že tento optimismus a nadšení nejsou zdaleka sdíleny napříč internetovou komunitou.[179]

Legitimitu celému projektu by mělo dodat využití zřejmě nejlepšího a nejznámějšího ze čtyř ADR poskytovatelů pro UDRP, Arbitrážní a mediační centrum WIPO, Arbitration and Mediation Center WIPO, které poskytovalo a poskytuje ICANN doporučení, rady a jiné služby ohledně new gTLDs a získalo exkluzivitu pro rozhodování řízení zahájených vlastníky ochranných známek proti new gTLDs, kterými se cítí dotčeni ve svých právech a právem chráněných zájmech.[180] Pozitivně je třeba hodnotit, že Arbitration and Mediation Center WIPO vytvořilo speciální proceduru pro vlastníky ochranných známek.[181] Naopak kritiku si zaslouží výše nákladů, resp. poplatek za vznesení námitek dosahující 10 tisíce USD.[182]

2. Postupy a procesy vedoucí ke spuštění k new gTLDs - od ledna 2013 po status quo

Jak bylo naplánováno, tak se i stalo přesně měsíc po onom slavném projevu ze strany Rod Beckstrom, ve čtvrtek 12.l.2012 začal ICANN přijímat žádosti o new gTLDs.[183] Pro podání žádostí byl vytvořen 360 stránek dlouhých formulářích.[184] Úvodní poplatek za podání žádosti o registraci o nové neomezené gTLD byl vyměřen ve výši 185 tisíc USD ročně, se splatností při podání žádosti na zmiňovaném dlouhém formuláři, a roční udržovací poplatek v celkové výši 25 tisíc USD.[185] Poněvaž správa (resp. do jisté míry vlastnictví) jakékoliv TLD znamená kontrolu nad částí Internetu, je udělení new gTLD podmíněno splněním řady ekonomických, právních a technických předpokladů, včetně odpovědí na sérii otázek, předložení business plan, prokázání zajištění rejstříku, atd.[186] Vedle hladkého chodu z čistě ekonomického a právního hlediska je třeba dbát o dodržení příslušných standardů a schopnosti řádného technického provozu, tj. další více než denní výpadek je nepřijatelný.[187]

ICANN zřídil speciální automatizovaný přihlašovací systém,- TLD application system (TAS), pro zajištění formální kontroly předkládaných žádostí o new gTLDs. Žadatelé se do TAS nejdříve přihlašují a až poté mohou podávat žádosti o new gTLD, které se následně podrobují technické kontrole, Administrative Check.

Pro účast na první vlně bylo třeba se do čtvrtka 29.3.2012 přihlásit do TAS a do čtvrtka 12.4.2012 podat žádost o new gTLD. Všeobecně se předpokládalo, že během tohoto období bude podáno kolem tisíce žádostí o new gTLD, tedy přihlášek do aukčně-registračního řízení pro získání „vlastní“ gTLD, a to zejména ze strany či ohledně finančnictví, zábavy a sportu.

Vzhledem k technickým problémům v TAS došlo k posunutí lhůty pro podávaní žádostí do 30.5.2012 a pro následný Administrative Check. Tudíž den zveřejnění, Reveal day, nastal až 13.6.2012, kdy ICANN vyvěsil informaci o 1 930 podaných žádostí, [188] přičemž 751 z nich bylo napadeno. Tím došlo k zahájení Initial evaluation, včetně procesu připomínek a námitek, tedy Application Comment Process pro vznesení připomínek do 26.9.2012[189] a Objection Period pro vznesení námitek oprávněnými více méně do konce roku 2012. [190] Již od počátku se počítalo s různě rychlými a komplikovanými postupovými cestami, s tím že ta nejhladší by měla zahrnovat jen Administrative Check, Initial Evaluation a Transition to Delegation a vést k udělení new gTLDs žadatelům do 9 měsíců, tedy na začátku roku 2013. [191] Celkové náklady za provoz každé new gTLD by během prvních deseti let neměly přesáhnout 400 tisíc USD. Jedná se o částky podstatně vyšší než za registraci subdomény v rámci již existující jak ccTLDs, tak i gTLDs. Například registračně-udržovací poplatek za subdoménu v  generické TLD.com činí pouhých 225 CZK ročně.[192]

Na výročním zasedání ICANN v červnu 2012 v Praze proběhla velmi bouřlivá diskuze o organizaci Intial evaluation a byly vyjadřovány silné obavy a nesouhlas s myšlenkou rozdělit žádosti do určitých skupin a ty posuzovat postupně. Atmosféra rostoucí nervozity byla logická a je zjevné, že žádný z předkladatelů žádosti nechtěl být v jiné než první skupině a že evaluation-batching by mělo být současně pro všechny žadatele a tudíž trvat přes rok, tedy do léta 2013. Je ale třeba mít na paměti, že vedle podmínek, předpokladů a překážek ekonomické a právní povahy existují i zcela objektivní technická omezení. Například současné nastavení Root Zone umožňuje zavedení nejvýše 1 000 gTLDs ročně. Tudíž v průběhu vyhodnocovací fáze procesu ohledně žádostí o new gTLDs – evaluation phase nazývané batching nebo pověřovací fáze – pre-delegation phase nazývané metering bude nutno odpovídajícně filtrovat. Úspěch, tedy projití sítem, v evaluation-batching však neznamená zřízení předmětné new gTLD, neboť žádost musí ještě projít delegation-metering.[193]

Na výročním zasedání ICANN v říjnu 2012 v Torontu byl představenstvu ICANN mj. předložen Board Briefing Paper, zohledňující řádně podané komentáře ohledně zažádaných new gTLDs.

V prosinci 2012 proběhla loterie za účelem určení pořadí, v jakém se ICANN bude oněmi 1 930 žádostmi zabývat.[194]

V dubnu 2013 se při výročním zasedání ICANN v Pekingu dolaďovaly další body za účelem zveřejnění výsledků evaluation phase v létě 2013 a následného udělování, delegations.[195] Dne 11.4.2013 vydal příslušný ICANN výbor - Governmental Advisory Committee stanovisko, resp. radu pro ICANN ohledně new gTLDs (GAC Communiqué) [196]

Dne 3.7.2013 ICANN oznámil, že bude kontaktovat žadatele prostřednictvím jimi uvedených primárních kontaktů, jakmile jejich žádost splní veškeré předpoklady a bude možno přistoupit k uzavírání smluv, contracting process. Tudíž ICANN bude vyzývat žadatele, kteří úspěšně prošli initial evaluation a nejsou proti nim a jimi zažádaným TLDs vzneseny nevyřízené námitky a jimi zažádané TLDs nemají znění v rozporu s GAC Communiqué, k jednání za účelem uzavření Registry Agreement.[197] Následovat bude notifikace a po ní ve lhůtě 9 měsíců dokončení procesu uzavírání smluv a samotného spouštění příslušných new gTLDs.[198]

3. Problémy a překážky na cestě k new gTLDs aneb o (ne)oprávněné kritice new gTLDs

Typickým rysem duševního vlastnictví je, i přes původní historické spojení s monopoly a privilegiemi, jeho rostoucí záběr.[199] Ve virtuálním prostředí Internetu, zejména DNS, tak dochází k neustálé interakci a přesahu mezi jednotlivými předměty duševního vlastnictví či těmito předměty a jinými právem (ne)chráněnými statky, hodnoty či předměty. Omnipresence, ubiquity a možnost paraleleního současného užívání duševního vlastnictví a jeho předmětů na jedné straně a new gTLDs s celosvětovou aplikací díky Internetu na straně druhé nevyhnutelně vedou k průnikům a konfliktům. Síla kritických hlasů od osob oprávněných ke "klasickým" předmětům duševního vlastnictví vůči new gTLDs plně odráží výši jejich povědomí a vnímání hodnoty a významu nehmotných statků. Tudíž vlastníci některých známých či přímo proslulých ochranných známek či zástupci vybraných mezinárodních organizací se vyjadřují k new gTLDs podstatně důraznějším, slyšitelnějším a kritičtějším tónem než ostatní beneficienti duševního vlastnictví či jiní oprávnění.

Vedle této právní kritiky na bázi duševního vlastnictví a jeho ochrany existují další proudy s výhradami vůči new gTLDs, jako například ústavněprávní ohledně ochrany soukromí, údajů i svobody projevu a podnikání, filozofické ohledně samotného smyslu projektu, ekonomické ohledně vypořádání a uspořádání hodnot a plateb, technické ohledně (ne)funkčnosti TAS i následně new gTLDs, atd. Ač kritika new gTLDs většinou přichází ve vztahu k určité oblasti a i tak bude příkladmo dále předložena v tomto příspěvku, je zcela zásadní toto vnímat v širších souvislostech. Filozofie se má spojovat se speciálními vědami, jako je právo duševního vlastnictví,[200] je umělé oddělovat ekonomii od práva, je chybné likvidovat poslední rozměry zeměpisné tradice[201] i odmítat realitu globálního virtuálního světa v roce 2013.

Výběr kritik lze započít přímo v řadách ICANN, a to u Esther Dyon, která byla zakládacím předsedou, Chairman, resp. předsedajícím Chairperson, ICANN od roku 1998 do roku 2000 a dodnes se účastní různých výborů a diskuzí o struktuře a rozhodovacím procesu ICANNu. K oprávněnosti a etičnosti projektu zavádění new gTLDs se vyjádřila velmi ostře v létě 2011 a za pozornost rozhodně stojí její příměr o farmáři, který za velkého úsilí zkultivoval pozemek a pak mu někdo (samozvanec) pozemek rozdělil a nařídil mu chránit každou část (jinak z ní budou těžit druzí či dokonce o ní zcela přijde).[202]

V prosinci 2011 se ve stejném duchu, byť méně akademicko-filozoficko a více prakticky, vyjádřilo 87 amerických společností, které připravily, podepsaly a předložily petici DoC proti new gTLDs s odůvodněním, že takovýto projekt vede k přehnaným nákladům a škodám vlastníkům ochranných známek a k vytvoření předpokladů pro predátorské cyber poškozování spotřebitelů.[203] Například provozovatelé restaurací prezentovali oficiální stanovisko Senátu USA ve kterém výslovně uvedli, že projekt new gTLDs způsobí další zbytečné náklady ve výši miliard USD a současně připomněli, že již vynaložené náklady některých podnikatelů za doménu dosáhly dva miliony USD.[204]

Celý rok 2012 byl poznamenám ostrými výměnami názorů a zejména někteří vlastníci ochranných známek a představitelé mezinárodních organizací, např. Červeného kříže, se aktivně účastnili akcí ICANN a využívali veškeré příležitosti pro sdělení jejich hlubokého nesouhlasu s projektem, který dle jejich názoru otevírá dveře spekulantů či přinejmenším neoprávněným monopolizátorům a který je nutí vynakládat značné úsilí pro ochranu jejich zájmů.

Podobný tón pokračuje i v roce 2013, kdy se vedle oprávněných k označením ozývají silně i beneficienti např. autorskoprávní ochrany. Konkrétně vydavatelé a nakladatelé knih ostře kritizují new gTLDs žádosti společnosti Amazon EU. Namítají, že v případě vlastníků známých či proslulých ochranných známek je situace odlišná a tudíž není nutno agresivně postupovat proti jejich žádostem o TLD .ferrari , TLD .ford či TLD .microsoft. Naopak Amazon EU si zažádal a usiluje o zisk new gTLDs s tak druhovými koncovkami, jako .music, .movies, .mobile a .app a další. Svazu authorů, Authors Guild, a AAP vadí nejvíce snaha Amazon EU o TLD .book a TLD .author a schledávají v tom zásah do veřejného zájmu a smyslu new gTLDs, jednání v jasném rozporu s ochranou hospodářské soutěže a popření proklamací samotného ICANNu.[205]

Uvedenými i dalšími výhradami a připomínkami se zabývala řada orgánů, včetně Vládního poradního výboru, Governmental Advisory Committee (GAC). Jedná se o orgán prostřednictvím kterého jsou ICANN předkládány informace a požadavky ze stran vlád a jehož hlavním cílem je poskytovat rady ICANNu ohledně věcí ve veřejném zájmu, zejména pokud by mohl dojít ke střetu mezi činností a politikami ICANNu s vnitrostátním právem či mezinárodním právem. Logicky GAC jednání probíhají současně s výročními zasedáními ICANN, tedy 3x ročně. [206]

Zcela zásadní stanovisko GAC k new gTLDs bylo přijato dne 11.4.2013 na výročním zasedání ICANN v Pekingu (GAC Communiqué) a ICANN, zejména jeho představenstvo, se tímto GAC Communiqué, intenzivně zabývají a opakovaně se scházejí, aby vyhodnotily implementaci předmětných doporučení. Konkrétně Část IV. GAC Communiqué se týká řady aspektů zcela zásadních pro vyřizování žádostí o new gTLDs a je vyjádřením jasných a často velmi důrazných doporučení ze strany GAC, např. kterým žádostem (ne) vyhovět. GAC se s odkazem na Modul 3 Applicant Guidebook výrazně postavil proti žádostem jako o TLDs .africa, .islam, .halal z důvodu jejich nedostatečného zapojení a podpory ze strany veřejnosti, předkládá další všeobecná doporučení pro posuzování žádostí, a koncepčně zdůrazňuje nebezpečí zaměnitelnosti v případě znění TLD v jednotném a množném čísle a tudíž radí ICANN přehodnotit dosavadní možnost podávaní žádostí pro jednotné i množné číslo.[207] Poněkud konfliktně může vyznít další doporučení obsažené v části IV. GAC Communiqué, a to aby mezivládní organizace, IGO Intergovernment Organizations (IGOs), s ohledem na jejich veřejnoprávní povahu a globální funkci v rámci mezinárodního práva, požívaly zvýšené ochrany, tedy aby byly zamítány či přímo odmítány žádosti třetích subjektů o new gTLDs ve znění shodném s názvy, označeními a zkratkami IGOs. Ohledně Non-governmental organizations (NGOs) se logicky GAC angažuje méně, i přesto však do GAC Communiqué zahrnul doporučení ohledně dvou NGOs, které dlouhodobě bojují o svou ochranu a ochranu svých názvů v rámci projektu new gTLDs. Jedná se o Mezinárodní olympijský výbor, International Olympic Commitee, a Červený kříž/Červený půlměsíc, Red Cross/Red Crescent. Ohledně smluvního rámce, GAC Communiqué požaduje, aby Registry Agreement obsahoval ustanovení o povinnosti Registry používat Registrars, kteří jsou akreditováni, tj. kteří uzavřeli Registrar Accreditation Agreement (RAA), a dále aby před spuštěním new gTLDs byla vytvořena konečná verze RAA, tedy 2013 RAA.[208]

ICANN a zejména představenstvo Programového výbor pro new gTLDs, Board New gTLD Program Committee (NGPC) se zabývaly GAC Communiqué na řadě setkání a schůzích. Dne 2.7.2013 při 7. setkání NGPC vyústila tato jednání ve stanovisko ICANN k GAC Communiqué z Pekingu, tedy v NGPC Progress on Addressing GAC Beijing Advice on New gTLDs (NGPC Progress). [209] Chronický problém, které názvy a označení mají požívat zvláštní ochrany, tj. zda IGOs a vybrané NGOs mají být prioritně vyloučena z možnosti registrace new gTLDs třetími je předmětem aktivní diskuze mezi ICANN a GAC, která využivá i speciální pracovní skupiny. [210]

Jedním ze dvou stěžejních výstupů zahrnutých do NGPC Progress je tak usnesení potvrzují, že new gTLDs Registry Agreement bude požadovat, aby Registry zajišťoval přiměřenou úvodní prevenci pro identifikované IGOs po dobu než GAC, NGPC a ICANN vytvoří konečné řešení, což může být na příštím či až přespříštím výročním zasedání ICANN. Toto znamená, že Registries musí přijmout mezitimní (dočasnou) ochranu pro názvy a zkratky IGOs uvedených v seznamu IGO List dated 22/03/2013[211] a takto nastavená ochrana potrvá po dobu několika měsíců, zřejmě nejdéle do konce roku 2013. Čím bude přesně nahrazena zůstává otázkou. V každém případě je velmi instruktivní nahlédnout do osmi stránek tvořících IGO List dated 22/03/2013. Je zcela zjevné, kdo proaktivně dbá o své portfolio duševního vlastnictí a samotný název a kdo naopak podceňuje dopad new gTLDs. V souladu s očekáváním k oněm proaktivním rozhodně patří zástupci EU či OSN, United Nations, kterým se podařilo zařadit mezi oněch 192 v IGO List dated 22/03/2013 desítky vlastních organizací, institucí či orgánů. Naopak mírně překvapivě působí začlenění např. Organisation Internationale de la Vigne et du Vin - OIV, tj. stejně je z procesu zisku registrace new gTLDs vyřazena žádost usilující o ".un" či jiné zkratky a názvy související s OSN jako žádosti usilující o ".oiv" či jiné zkratky a názvy s dopadem pro mezinárodní vinaře.

Druhým stěžejním výstupem zahrnutým do NGPC Progress je nové znění Registry Agreement, tj. znění odrážející GAC Communiqué a následná vyjáření veřejnosti. Toto NGPCem schválené Registry Agreement z 2.7.2013 bylo předáno orgánům ICANN k implementaci. Jeho rozbor je nesmírně zajímavý, nicméně s ohledem na jeho rozsah (40 stránek smlouvy plus 50 stránek příloh) nemožný rámci tohoto příspěvku.[212] Nicméně nelze nepoznamenat, že mnohá jeho ustanovení jasně svědčí, kdo vynaložil úsilí a na jeho tvorbě se podílel a kdo zůstal pasivní. Za zmínku též stojí, že mnohé aspekty diskutované v ČR ohledně českého rejstříku, Registry, CZ.NIC jsou v něm vyřešeny. Spory mezi ICANN a Registry budou rozhodovány v arbitráži v Los Angels a Ženevě podle pravidel International Court of Arbitration, cenová politika je jasně nastavena v čl.6 včetně čtvrtletního poplatku 6 250 USD a jednorázového poplatku 5 000 USD za užívání Trademark Clearing House, řada principů obsažena v Specification 1 a seznam vyhrazených jmen a názvů Schedule of Reserved Names v Specification 5 a čtenáře tohoto příspěvku rozhodně nepřekvapí, že hlavně jsou v Specification 5 uvedeny IGOs, zejména OSN, a z NGOs Mezinárodní olympijský výbor a Červený kříž/Červený půlměsíc. Zkrátka, vigilantibus iura scripta sunt.

Závěr

V dnešním rychle se měnícím světě plným napětí a rozporů jsme vystavováni rostoucímu počtu nejrůznějších konceptů, metod, atd. a je extrémně komplikované se v tomto zorientovat a docílit vhodné komunikace, (de)centralizace a (de)integratce.[213] Pozorovat a analyzovat ekonomické, právní a technické aspekty zapojení brzy již dvou miliard lidí do komunikace s využitím Internetu znamená do jisté míry sledovat jedno z největších dobrodružství druhé dekády 21.století.[214] S jistou dávkou nadsázky tak lze říci, že skoro dvě miliardy lidí zaujímají určitý postoj k Internetu, TLDs i jednotlivým (sub)doménám a jejich doménovým jménům, přičemž ale samotná Sofiina volba TLD připadá jen zlomku z nich.[215]

Historii píší vítězové. Z praktického a pragmatického pohledu je obsolentní se zabývat v roce 2013 myšlenkou, zda projekt new gTLD je správný, legitmní a etický. Namísto toho je více než žádoucí si uvědomit vlastní místo v reálním i virtuálním světě a vyhodnotit danou situaci nejen s ohledem na přítomnost a bezprostřední budoucnost. Tato analýza může s dostatečnou pravděpodobností vyznít ve prospěch uznání významu TLDs a s tím související potřebou se orientovat a ideálně i ovlivnit poslední, revoluční, etapu jejich vývoje.

Laudatorní komentáře a výroky se z řad ICANN, a to včetně nejvyšší míst, ozývaly a ozývají ohledně new gTLDs již řadu let zcela konzistentně. Brad White, mediální ředitel ICANN, označil zavedení new gTLDs za počin s dalekosáhlým sociálním a ekonomickým dopadem, kdy odstraněním překážky dochází k podpoře inovací, tvořivosti, značení, marketingu.[216] Peter Dengate Trush, předseda představenstva ICANN, označil rozhodnutí v Singaporu o schválení projektu gTLDs za vytvoření platformy pro novou tvořivost, inovaci a inspiraci a za vstup do nové éry Internetu.[217]

S podobnou vehementností a vytrvalostí je však již řadu let projekt new gTLDs zasypáván ostrou kritikou. Vytýkán je konfliktní přesah s etikou, ekonimkou i právem. Namítán je údajný rozpor se základními právy a svobodami, s veřejným pořádkem, s mezinárodním právem i vnitrostátním právem, s ochranou duševního vlastnictví, hospodářské soutěže.[218] Kritika Business Plan skoro 2 tisíc žádostí o new gTLDs je někdy více někdy méně konstruktivní. V každém případě je již zjevné, že největší úspěšnost je dosahována, pokud kritizující pochopí koncept new gTLDs a proces vyřizování žádostí o ně a standardizovanými postupy naváží komunikaci s ICANNem a dalšími orgány za účelem provedení změ a zjednání nápravy. Jedná se o proces potencionálně zdlouhavý, avšak konzistentnost a důraz v něm přinášejí ovoce.

Již nyní lze předběžně odpovědět na otázky komu new gTLDs slouží a koho poškozují či kdo jsou vítězové a kdo jsou poražení. Zběžné seznámení se s komentáři a výhradami prezentovanými na příslušné internetové (pod)stránce ICANN toto činí zcela jasným.[219]

Naopak jen ztěží lze v současnosti odhadnout, zda new gTLDs se stanou cestou ze současné, možná jen tak zvané, krize nebo cestou do ní, tedy zda budou řešením problému či důvodem pro problém, resp. jeho prohloubení.[220]

Zavádění new gTLDs je dynamický proces, do kterého se velmi živě zapojila část internetové komunity a který se průběžně mění a transformuje na základě podnětů insiders, stejně jako dostatečně proaktivních outsiders.[221] Pokud ale vnější subjekty o tento proces neprojevují zájem a new gTLDs přehlížejí a podceňují, tak se z nich záhy mohou stát opravdoví outsideři v negativním slova smyslu. Je obsolentní nyní kritizovat koncept a základní nastavení projektu, neboť čas pro to již uplynul. Naopak je více než relevantní jej pozměňovat a ovlivňovat jeho implementaci a event. se přímo zapojit do jedntlivých řízení o new gTLD.

GRANT

Tento článek, stejně jako předcházející příspěvek na konferenci Olomoucké právnické dny 2013, vznikl s finanční podporou Grantové agentury ČR v rámci řešení grantu reg.č. 13-02203S "Doménová jména a jejich význam pro podnikání"

JUDr. Radka MacGregor Pelikánová, Ph.D., LL.M., MBA

Metropolitní univerzita Praha

Email : macgregor@mup.cz

DOMÉNOVÉ SPORY A NÁHRADA NÁKLADŮ ADR

(DOMAIN DISPUTES AND PAY THE COSTS OF ADR)

IVO HEGER, MGR.

Abstrakt: Tento příspěvek se zabývá problematikou doménových jmen a specifického rozhodčího řízení v oblasti doménových sporů a zaměřuje se na problematický aspekt náhrady nákladů řízení a dopadů těchto procedur do majetkové sféry účastníků. Cílem tohoto článku je především zhodnotit předmětnou problematiku z pohledu českého právního prostředí, jakož i možných přesahů v rovině základních práv a svobod.

Klíčová slova: rozhodčí řízení, rozhodce, doménový spor, doména, doménové jméno, náklady, poplatky, spravedlivý proces

Abstract: The article focuses on the issues of domains and domain name dispute resolution procedures as well as on the pecuniary impacts of these proceedings, especially in the area of costs of proceedings. Main aim of this submission is to evaluate this matter from the perspective of the Czech legal system and also from the standpoint of the parties’ fundamental rights and freedoms.

Key words: arbitration, arbitrator, domain dispute, domain, domain name, costs, fees, fair trial

Veřejná datová síť Internet je vystavěna na systému vzájemně propojených zařízení, která mají přiděleny unikátní identifikační adresy sestavené podle příslušných internetových protokolů („Internet Protocol“, IP). Samotná IP adresa má specifický formát. Skládá se ze čtyř sad čísel oddělených tečkou, kdy každé číslo dosahuje hodnoty od 0 do 255.[222] Tento formát IP adres zvaný IP verze 4 (IPv4) však trpí značnou nevýhodou v podobě limitovaného adresního prostoru. Tato skutečnost byla ostatně zřejmá již od počátku devadesátých let 20. století, kdy v důsledku razantního nárůstu počtu uživatelů bylo nutné dále upravit protokol IPv4.[223] Počátkem roku 1992 bylo tak uváděno do oběhu několik nabízených systémů. Nástupcem se však měl stát protokol verze 6 (IPv6).[224] IPv6 se skládá z osmi skupin čtyř hexadecimálních číslic a poskytuje tak obrovský prostor.[225]

Pomocí IP adresy je tak možno jednoznačně v síti určit konkrétní zařízení, podobně jako podle GPS souřadnic lze stanovit určité místo na zemském povrchu. Pro praktický život je však nemyslitelné provozovat síť podle číselných souřadnic, které jsou nesnadno zapamatovatelné. Jako řešení tohoto dilematu by vytvořen tzv. Domain Name System (DNS), který umožňuje faktický překlad číselné IP adresy na snadněji zapamatovatelné doménové jméno a naopak. Prostřednictvím DNS je tedy jednotlivým číselným IP adresám přidělováno jedno či více symbolických [doménových] jmen.[226] Doménové jméno je celosvětově jedinečným souborem domén, z nichž každá může obsahovat 63 znaků a celkem je doménové jméno limitováno počtem 255 znaků.[227] Zejména z technických důvodů není možné, aby se v síti Internet vyskytovala totožná doménová jména. Nicméně není vyloučeno, aby jedné IP adrese odpovídalo více doménových jmen.[228]

Zaregistruje-li tedy v rámci Internetu jeden subjekt určité doménové jméno, tato skutečnost znemožní jinému subjektu registrovat totožnou doménu. Z pohledu ekonomického tak právě tento aspekt jedinečnosti řadí doménová jména do kategorie vzácných statků.[229] Pravdou sice je, že z matematického hlediska se při zjišťování počtu potencionálně existujících kombinací doménových jmen dostaneme k astronomickému číslu, přesto lze uzavřít, že některá doménová jména mají zkrátka vyšší hodnotu než jiná. A přestože registrace doménového jména www.5jf-778q.com a jména www.cukrarna.com může stát u registrátora stejnou částku, faktická tržní hodnota doménového jména bude diametrálně odlišná. Právě ekonomické dopady volby doménového jména bývají prvotními příčinami cybersquattingu a jiných tzv. doménových sporů.

Hodnota a rostoucí význam doménových jmen tak vedly ke vzniku řady konfliktních situací, a to nejčastěji v souvislosti s označeními doménových jmen, jež korespondovaly s ochrannými známkami, obchodními firmami či jinými jmény rozličných subjektů.[230] Terčem těchto aktivit byly i takové společnosti jako Mercedes, Jaguar, Burger King či Coca-Cola.[231] Na summitu rozhodců Arbitrážního a mediačního centra WIPO v Ženevě v říjnu 2006 bylo konstatováno, že každoročně probíhá celosvětově více než 10 000 takovýchto transakcí, kdy cena za jednotlivé doménové jméno se pohybuje okolo 50 000 USD.[232] Ušetřena nejsou však ani doménová jména označující generické aktivity – kupříkladu golf.com byla prodána za 25 milionů USD a games.com za 10,5 milionu USD.[233]

Již čase zavádění systému doménových jmen tak bylo zjevné, že bude nutné zakotvit systém, který poskytne subjektům, které si přejí disponovat jedinečným doménovým jménem, možnost efektivně řešit možné spory.

Tradičně měly strany možnost smírného řešení sporů dohodou, a pokud tato dosažena nebyla, nezbývalo nic jiného než obrátit se na soud. Výhodou soudního řízení je fakt, že soudy rozhodují na základě přesně stanovených pravidel a výsledkem soudního řízení je vykonatelné rozhodnutí. Hlavní nevýhodou soudního řízení jeho nízká efektivita. Tato je způsobena zejména aspektem možného často i několikanásobného přezkumu vydaného rozhodnutí nadřízenými instancemi, v rámci kterého dochází k průtahům řízení o celé měsíce často i léta. Strany doménových sporů přitom potřebují uspořádat své vzájemné vztahy zpravidla v nejkratším možném termínu. Podobně může být nevýhodou i skutečnost, že doménové spory nemusí patřit mezi hlavní náplň agendy soudu a nižší míra odbornosti může negativně ovlivnit výsledek sporu.[234]

Za účelem řešení této poněkud bezútěšná situace spočívající v nízké efektivitě soudního řešení doménových sporů se zájem dotčených subjektů upřel na metody alternativního řešení sporů (ADR), zejména pak na rozhodčí řízení. Rozhodčí řízení sice bylo původně vytvořeno jako instrument řešení majetkových sporů mimo systém obecného soudnictví. Ve svých počátcích se proto týkalo zejména sporů obchodních a v některých jurisdikcích byla role arbitráží omezena pouze na řešení sporů z mezinárodního obchodu. Postupně se však rozhodčí řízení začala věnovat také sporům neobchodního charakteru.[235] Hlavními výhodami rozhodčího řízení jsou neformálnost a pružnost procesu, neveřejnost a zpravidla nižší finanční náročnost ve srovnání s řízením soudním. V rámci rozhodčího řízení rozhodují buď ad hoc rozhodci nebo rozhodci stálých rozhodčích soudů. Iniciátorem řešení doménových sporů formou řízení arbitrážního typu byla nevládní nezisková organizace ICANN (Internet Corporation for Assigned Numbers and Names), která má na starost koordinaci procesů v rámci sítě Internet. Ta vytvořila legislativní rámec a pravidla pro rozhodování sporů, resp. jejich základ,[236] a samotným výkonem funkce orgánu řešícího spory doménových jmen pověřila několik arbitrážních center, přičemž aktuálně těmito institucemi jsou

- Asian Domain Name Dispute Resolution Centre,

- National Arbitration Forum,

- Arbitrážní a mediační centrum WIPO,

- Rozhodčí soud při Hospodářské komoře ČR a Agrární komoře ČR,

- Arab Center for Domain Name Dispute Resolution (ACDR).[237]

Obvyklou výhodou rozhodčího řízení oproti jiným metodám ADR (kupř. mediaci) je skutečnost, že meritorním rozhodnutím arbitráže je rozhodčí nález, který lze vykonat ve většině případů za prakticky totožných podmínek jako každé jiné soudní rozhodnutí. K tomuto mimo jiné přispěla Úmluva o uznání a výkonu cizích rozhodčích nálezů (tzv. Newyorská úmluva) ze dne 10. 6. 1958, podle které signatářské země uznávají a vykonávají rozhodčí nálezy vydané v cizím státě jako tuzemské rozhodčí nálezy.[238] Newyorská úmluva má v současnosti 149 členských států a představuje tak velmi kvalitní a účinný nástroj vymáhání nároků přiznaných v rozhodčích řízeních v rámci přeshraničních sporů.[239] Arbitráž tak v tomto směru nabízí efektivní způsob řešení sporů v oblasti doménových jmen, a to i v mezinárodním prostředí.

Podle pravidel, která v oblasti řešení doménových sporů sestavil ICANN, přihlašovatel doménového jména uzavírá s příslušným registrem či registračním poskytovatelem anebo zprostředkovatelem smlouvu, jejíž součástí jsou právě tato pravidla (UDRP). Klíčovým ustanovením těchto pravidel je pak ustanovení, podle kterého je přihlašovatel povinen podřídit se řízení podle UDRP, které proti němu může být zahájeno třetí stranou, jež si klade nárok na předmětné doménové jméno z titulu své ochranné známky.[240] Takovéto řízení však není klasickou arbitráží a ani rozhodnutí vydané v takovémto procesu ADR není klasickým rozhodčím nálezem, který vystavěl překážku věci rozsouzené a byl by uznatelným a vykonatelným podle newyorské úmluvy.[241] Skutečnost, že rozhodnutí vydaná v těchto řízeních nepožívají mezinárodní uznatelnosti a vykonatelnosti jako „běžné“ rozhodčí nálezy, však není k újmě, když rozhodnutí vydaná dle UDRP jsou bezodkladně sdělována nejen stranám, ale také registračnímu poskytovateli a ICANN, kteří zajistí rychlý a nerušený výkon vydaného rozhodnutí.[242]

Nelze však opomenout, že tato ADR řízení jsou ve svých pravomocech významně omezena. Umožňují tak prakticky pouze transfer doménového jména z neoprávněného uživatele na subjekt oprávněný. Strana, která se cítí být neoprávněnou registrací i finančně poškozena, je s případným nárokem na náhradu škody či vydání bezdůvodného obohacení odkázána opět na jiné (obvykle soudní) řízení.

Bez ohledu na charakter zvoleného řízení strany vždy nesou určité náklady, a to ať se jedná o náklady právního zastoupení, poplatky za zahájení a vedení řízení, hotové výdaje apod. Každý ekonomicky uvažující subjekt pak přirozeně usiluje také o náhradu nákladů, které mu v rámci řízení vznikly.

V oblasti soudního řízení procesní předpisy obsahují zpravidla jasná pravidla, kterými se řídí soud v otázkách náhradě nákladů řízení. V českém právním prostředí je možno poukázat na procesní úpravu zakotvenou v ust. § 142 a násl. zákona č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, kdy pro soudy v civilních řízeních je rozhodující zásada úspěchu ve věci, podle které primárně platí, že [ú]častníku, který měl ve věci plný úspěch, přizná soud náhradu nákladů potřebných k účelnému uplatňování nebo bránění práva proti účastníku, který ve věci úspěch neměl.[243] Ústavní soud v tomto směru opakovaně dovodil, že otázku náhrady nákladů řízení, jakkoliv se může účastníka řízení citelně dotknout, nelze z hlediska kritérií spravedlivého procesu klást na stejnou úroveň jako proces vedoucí k rozhodnutí ve věci samé.[244] Z článku 37 odst. 2 a 3 ústavního zákona č. 2/1993 Sb., Listiny základních práv a svobod (dále jen „Listina“) plyne právo každého na právní pomoc v řízení před soudy, jinými státními orgány či orgány veřejné správy, a to od počátku řízení. Ústavně garantované právo na právní pomoc zahrnuje právo účastníka zvolit si, zda se nechá zastoupit a případně kým. Důvody volby právního zástupce přitom mohou být rozličné. Mohou být dány jak nedostatkem odpovídajícího vzdělání účastníka, specializací a odborností zástupce v dané problematice či prostou vyšší měrou objektivity zástupce. Účastník si musí být vědom toho, že za zastupování náleží právnímu zástupci odměna a úhrada hotových výdajů. Pro případ neúspěchu ve sporu musí být smířen s tím, že vedle svých nákladů se vystavuje rovněž riziku povinnosti nést náklady protistrany. Na druhou stranu mu procesní předpisy garantují náhradu vynaložených nákladů pro případ procesního úspěchu.[245] Postup, kdy soud by o náhradě nákladů řízení rozhodoval v rozporu s průběhem řízení a výrokem ve věci, by v zásadě bylo nutné označit za postup, který porušuje principy práva na spravedlivý proces podle čl. 36 odst. 1 Listiny. Zásady upínající se k tomuto ustanovení totiž vyžadují, aby výrok o nákladech řízení byl plně souladný s průběhem řízení, a úvaha vedoucí k povinnosti nahradit náklady řízení musí být dostatečně odůvodněna.[246] Absence přiměřeného odůvodnění rozhodnutí o nákladech řízení pak rovněž představuje zásah do práva na spravedlivý proces.[247] Lze tak uzavřít, že právo na přiznání přiměřené náhrady nákladů, které úspěšné straně v řízení vzniknou, je součástí práva na spravedlivý proces a také souvisí, pokud jde konkrétně o náklady právního zastoupení, s právem na právní pomoc ve smyslu čl. 37 odst. 2 Listiny.[248] Vzájemná vazba práva na spravedlivý proces a práva na náhradu nákladů právního zastoupení se pak zrcadlí i v judikatuře Evropského soudu pro lidská práva, který povinnost nahradit náklady řízení neúspěšným účastníkem vnímá jako integrální součást práv zakotvených ve čl. 6 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod.[249]

Podle UDRP/RUDRP však nepřísluší úspěšnému účastníkovi náhrada nákladů řízení.[250] Je pak otázkou, zda takovýto přístup se nepříčí nadepsaným mezinárodně aprobovaným standardům, dle kterých toto pojetí představovalo zásah do práva subjektu na spravedlivý proces. I v otázce nákladů se tak projevuje zvláštní povaha těchto řízení, která se svým charakterem blíží spíše specifickému správnímu řízení než „klasické“ arbitráži, když právě pro správní řízení bývá obvyklé, že účastníci nesou vlastní vynaložené náklady.[251]

Náklady řízení spolu s případnými výše uvedenými nároky, které v rámci řízení dle UDRP/RUDRP rovněž nelze uplatnit, přitom mohou v souhrnu i jednotlivě představovat významný zásah do majetkové sféry účastníka. S těmito nároky je pak účastník odkázán do soudního řízení, kde účastník přirozeně může uplatnit i prokazatelně vynaložené náklady spojené s ADR formou žaloby na náhradu škody. Rozsah náhrady škody v případě nákladů právního zastoupení  bude zpravidla odpovídat pouze nákladům, jejichž náhradu by byl účastník oprávněn žádat v případě běžného soudního sporu.[252] V případě českého právního řádu pak bude nutné vyčíslit výši škody v podobě nákladů zastoupení podle vyhlášky

č. 177/1996 Sb., o odměnách advokátů a náhradách advokátů za poskytování právních služeb (advokátní tarif). Podáním žaloby na plnění se však účastník ocitá zpět na půdě soudního řízení, kterému se chtěl v rámci ADR vyhnout, a to se všemi jeho pozitivy i negativy. Pro případ žaloby o náhradu škody tak musí žalující subjekt zejména počítat s tím, že jeho spor s protistranou může trvat ještě další významný časový úsek.

Konflikty v oblasti doménových jmen tvoří v důsledku stále expandujícího významu Internetu důležitou část agendy řešené jak standardními postupy v rámci řízení před soudem, tak i v oblasti alternativního řešení sporů. Díky iniciativě a aktivnímu přístupu ICANN byly implementovány mechanismy, které umožnují rychlé a efektivní řešení sporů o domény. Těmito postupy lze svižně nejpalčivější problémy a poskytnout ochranu bezprostředním zájmům dotčených stran, když se lze domáhat zdržení se neoprávněného jednání a odstranění závadného stavu. Účastník tak může v rámci těchto procedur rychle dosáhnout zejména převodu sporného doménového jména díky dobře fungující infrastruktuře ICANN a spolupráci subjektů zúčastněných na registraci domén. Naopak jsou však tato řízení v některých ohledech limitována, zvláště pak vzhledem k nemožnosti domáhat se současně souvisejících nároků (např. náhrady škody) či žádat náhradu nákladů řízení. Tyto nedostatky se pak pohříchu mohou významně promítnout do majetkové sféry účastníků, kteří s ostatními nároky tak zůstávají nadále odkázáni na běžné soudní řízení, nedohodnou-li se s příslušnou protistranou na alternativním řešení sporu.

Mgr. Ivo Heger

Univerzita Palackého v Olomouci, Právnická fakulta

heger@akpeceny.cz

SUBJEKTÍVNE AUTORSKÉ PRÁVO V HISTORICKÝCH SÚVISLOSTIACH

(SUBJECTIVE COPYRIGHT IN HISTORICAL CONTEXT)

VERONIKA SKORKOVÁ, PhD. JUDr.

Úvod

Duševné vlastníctvo je významným a nepostrádateľným prvkom napredovania spoločnosti, ktorý sa dotýka takmer všetkých oblastí ľudskej činnosti. Nielen z pohľadu súčasnosti, ale i z hľadiska historického bola práve duševná tvorivá schopnosť človeka rozhodujúcim činiteľom pre dosiahnutie dnešnej technickej a technologickej úrovne. Na druhej strane je však potrebné poznamenať, že dosiahnutie nových postupov, metód, nástrojov či prostriedkov v oblasti spomínaného pokroku nie je (ani v priebehu vývoja nebolo) jedinou motiváciou k vyvíjaniu duševnej činnosti. Popri uvedenom od samých počiatkov išlo aj o obohacovanie duševnej sféry človeka. Pôsobenie na emocionálnu stránku a vytváranie estetických pôžitkov rovnako prešlo svojim vývojom od rituálnych aktov, prvopočiatkov tanca a hudby, cez prvé zachytenie slova písmom, až po súčasné rôznorodé možnosti zachytenia tvorivej myšlienky vo forme zvukového či zvukovo-obrazového záznamu, jeho bezdrôtové sprístupňovanie a šírenie.

Subjektívne autorské právo

„Právom subjektívnym je určité oprávnenie alebo povinnosť konania subjektu, zaistená právom objektívnym. Rozdiel medzi objektívnym a subjektívnym právom spočíva v tom, že právo objektívne je pravidlom, kým právo subjektívne oprávnením alebo povinnosťou danou týmto pravidlom.“[253] Inými slovami ho chápeme ako „mieru faktickej možnosti správania subjektu, ktorá je objektívnym právom (zákonom) chránená proti neoprávneným rušením niekým iným, vrátane štátu samého“[254]. Z uvedeného možno vymedziť tri zložky subjektívneho práva, a to právo správať sa určitým spôsobom, právo vyžadovať určité správanie od iných subjektov a právo vyžadovať ochranu od štátu.[255] V nadväznosti na všeobecné vymedzenie možno autorské právo v subjektívnom zmysle definovať ako súhrn konkrétnych práv a povinností plynúcich z objektívneho autorského práva, tzn. objektívnym právom priznanú a vymedzenú možnosť autora, aby vlastnou mocou využil vytvorené dielo.

Z hľadiska rozlišovania rôznych kategórií subjektívnych práv treba osobitne spomenúť tzv. práva k nehmotným statkom, ku ktorým radíme všeobecné osobnostné právo a osobitné osobnostné práva. V rámci všeobecného osobnostného práva, nazývaného aj právo na ochranu osobnosti, sa rozlišujú jednotlivé dielčie osobnostné práva (t.j. práva na ochranu jednotlivých stránok ľudskej osobnosti upravené v ustanovení § 11 Občianskeho zákonníka) a tzv. osobné práva viažuce sa na prejavy osobnosti zachytené na hmotnom substráte (upravené v ustanovení § 12 Občianskeho zákonníka). Tieto práva prislúchajú každej fyzickej osobe bez rozdielu, nepodmienene, ipso facto z jej existencie. Naproti tomu osobitné osobnostné práva, inak označované aj ako práva na výsledky tvorivej duševnej činnosti alebo osobnomajetkové práva, sú podmienené istou právnou skutočnosťou (vytvorením právom chráneného výsledku tvorivej duševnej činnosti) a patria len určitým fyzickým osobám (tým, ktoré sú schopné tvorivej duševnej činnosti).[256]

Autorské právo zaraďujeme do kategórie týchto osobitných osobnostných práv[257], pritom je nevyhnutné odlišovať ochranu nemajetkových záujmov autora od jeho osobnostných práv ako fyzickej osoby. Tieto práva sú samostatné a na sebe nezávislé, pričom právo na ochranu osobnosti je možné (v závislosti od konkrétneho skutkového stavu) uplatňovať vedľa i spoločne s ochranou výhradných osobnostných práv autorských.[258] „Rozhodnou skutočnosťou pre uplatnenie uvedených spôsobov ochrany bude najmä to, či účinky zásahu smerujú voči vlastnosti určitej fyzickej osoby (autora) vyjadrovať sa umeleckým či vedeckým tvorivým spôsobom, príp. tieto účinky smerujú priamo voči dielu ako výsledku tejto činnosti, alebo či dochádza k zásahu do sféry všeobecnej ochrany osobnosti, ako je najmä dobré meno či dobrá povesť osoby.“[259]

Rovnako ako v prípade iných subjektívnych práv duševného vlastníctva je autorské právo nepremlčateľným právom absolútnej povahy pôsobiacim erga omnes „...lebo už na základe vzniku diela sú účinné voči každému, kto príde do styku s dielom, i bez toho, aby medzi ním a autorom okrem vzniku diela pôsobila ešte ďalšia skutočnosť, napr. zmluva“[260]. Prislúcha len individuálne určenej osobe, resp. osobám, pričom jediným originárnym (pôvodným) subjektom je autor, resp. viacerí, v prípade kolektívnych foriem autorstva. Tomuto právu zodpovedá povinnosť individuálne neurčených iných osôb zdržať sa akýchkoľvek neoprávnených zásahov do oprávnenia nositeľa autorského práva. V tomto zmysle má univerzálnu povahu. Autorský zákon označuje toto právo ako výhradné. Výhradnosť autorských práv znamená výlučné právo autora v rozsahu umožnenom mu objektívnym právom právne disponovať s dielom a ovplyvňovať jeho osud. Na uvedené nadväzuje i právo autora vylúčiť z danej možnosti iné subjekty.

Možno teda zhrnúť, že autorské právo v subjektívnom zmysle predstavuje výhradné subjektívne právo autora, ktoré ho oprávňuje nielen na to, aby dielo použil sám (disponoval ním), ale umožňuje mu aj rozhodovať o tom, ktorým iným subjektom dovolí a ktorým naopak zakáže použiť dielo (príp. v akom rozsahu). Obsah a rozsah konkrétneho autorského práva (hoci Autorský zákon to výslovne nezakotvuje) závisí v prvom rade od jeho predmetu, tzn. od druhu a povahy autorského diela, v nadväznosti na to aj od možných spôsobov autorskoprávneho použitia diela (napr. slovesné dielo možno prekladať do iných jazykov, no pri hudobnom diele tento spôsob použitia nebude mať žiaden význam) a po kvantitatívnej stránke i od jednotlivých subjektívnych autorských práv (napr. v súvislosti s opätovným predajom diela výtvarného umenia vzniká okrem iných i právo na slušné vyrovnanie, no pri iných druhoch diel nie).

Medzníky vývoja autorskoprávnej legislatívy na území Slovenska

Tvorivá činnosť v oblasti kultúry je ľudstvu vlastná od samotných počiatkov jeho vývoja. Navzdory tomu sa jej ochrana prostredníctvom autorského práva vyvinula až podstatne neskôr. Je paradoxné, že v antickom období, v ktorom prekvitala autorská tvorba v podobe básní, divadelných hier, hudobných skladieb a diel výtvarného (najmä sochárskeho) umenia, nenachádzame žiadne dôkazy práva podobného dnešnému autorskému právu, poskytujúceho ochranu týmto nehmotným statkom. Výnimkou nebolo ani rímske právo, s ktorým sú úzko späté i súčasné (najmä kontinentálne) právne systémy. Objektom práv v rímskom práve bola vec (res), ktorá nebola vymedzovaná jednotne. „V užšom zmysle sa vecou rozumela jednotlivá, ohraničená, samostatná vec, v širšom zmysle všetko, čo bolo predmetom súkromného vlastníctva alebo súkromného procesu (aj deti v otcovskej moci, otroci) a niekedy majetok ako celok, teda súhrn predmetov oceniteľných v peniazoch.“[261] Hlavným znakom veci v rímskoprávnom chápaní bola jej hmotná podstata. Zásadným spôsobom doktrínu poňatia veci ovplyvnila Gaiova učebnica práva. Gaius vo svojich prácach triedil veci – okrem iného – na telesné (hmotné, res corporales) a netelesné (nehmotné, res incorporales), pričom za hmotné veci považoval tie, ktorých sa bolo možné dotknúť a za veci nehmotné tie, ktorých sa naopak dotknúť nemožno, a zaradil medzi ne predovšetkým práva.[262] V každom ohľade „(...) faktom však zostáva, že i každé právo musí mať v poslednej inštancii objekt hmotný, v Ríme dokonca po dlhé storočia objekt hmotný v peniazoch vyjadriteľný (...). Skutočne nehmotné hodnoty, ktoré normujú moderné právne poriadky, napr. právo autorské, patentové, poľovné atď. neboli rímskemu právu vôbec známe.“[263] Diela literárnych, dramatických, hudobných či výtvarných velikánov tak boli predmetom dispozícií bez akejkoľvek osobitnej autorskoprávnej ochrany. Hoci postupne právne názory uznali, že autorské dielo patrí jeho autorovi, ešte to neznamenalo uznanie diela za osobitný predmet právnych vzťahov. Autorom sa nepriznávali špecifické práva k dielu, považovali sa za vlastníkov na základe hmotnej špecifikácie a ochrany svojich priznaných práv sa mohli domáhať len prostredníctvom prostriedkov slúžiacich ochrane hmotnej veci (tzn. vlastnícka vindikačná a negatórna žaloba). „Vzhľadom na povahu veci bola táto ochrana praktická len proti takým konaniam, ktoré predstavovali dispozíciu s rukopisom. Proti neoprávnenému uverejneniu, rozmnožovaniu alebo rozširovaniu diela sa mohol autor vlastníckymi žalobami brániť iba vtedy, pokiaľ sa tieto činy opierali o neoprávnenú držbu alebo detenciu rukopisu.“[264]

Nasledovný stredoveký vývoj a výskum národného (slovenského) autorského práva je vhodné uviesť širšími stredoeurópskymi súvislosťami. Potreba národnej a medzinárodnej inštitucionalizácie autorského práva a pozitívnoprávnej úpravy autorstva je v otázke vzniku historicky spätá s technickou možnosťou lacnejšieho a rýchlejšieho rozmnožovania autorských diel a postupne narastala v priamej úmere k schopnostiam spoločnosti znásobovať možnosti ich rozširovania. Cesta ku vzniku autorskoprávnej úpravy je teda spojená so zásadným technickým míľnikom – s vynálezom kníhtlače Johannesom Gutenbergom v roku 1445, ktorý umožnil sériovú výrobu kníh, podnietil podnikateľské aktivity vydavateľov a tlačiarov, a spustil tak vedeckú a informačnú explóziu.

Z pohľadu vývoja práva duševného vlastníctva, na našom území došlo k vyvrcholeniu ručného spôsobu rozmnožovania, vyzdobovania a viazania kníh počas vlády uhorského kráľa Mateja Korvína (1458-1490), a to prostredníctvom kráľovskej odpisovne v Budíne. S Matejom Korvínom je tiež spojené aj následné rozšírenie kníhtlače v Uhorsku. Rovnako ako v iných krajinách, aj pre historický vývoj autorského práva na území Uhorska malo zásadný význam vydavateľské právo, ktoré však na začiatku vôbec nezohľadňovalo osobu autora. „Je historickým faktom spojeným s rozmachom obchodu, že ešte skôr, než bola zakotvená aspoň minimálna ochrana autorov, bola postupne prijímaná ochrana vydavateľov. Potreba chrániť autorov nebola navyše taká akútna ako potreba chrániť tlačiarov a nakladateľov, pretože za renesancie sa vydavateľská a obchodná činnosť sústredila prevažne na diela klasickej literatúry od antických gréckych a rímskych spisovateľov, teda z nášho pohľadu diela voľné.“[265] Spočiatku bolo tlačiarstvo „slobodným umením“, neskôr sa integrovalo do cechovej sústavy a stalo sa chráneným remeslom, čím sa zabezpečilo cechové monopolizovanie tlače a vydavateľskej činnosti do rúk cechovo oprávnených majstrov. V počiatkoch vývoja sa vydavateľské právo a ochrana vydavateľov opierali o privilégiá vydávané vrchnosťou, ktoré dávali vydavateľom výlučné právo rozmnožovať a rozširovať diela a zabezpečovali ich proti konkurencii a patlači.[266]

Postupom času si spoločenské pomery vynútili doplnenie privilegiálnej ochrany legálnou, ktorá čoskoro nadobudla pozíciu nadradenosti. „Prienik do poňatia ochrany autorstva zapríčinila až prirodzenoprávna vlastnícka teória tým, že súhrn autorských práv vysvetlila pomocou vlastníckej teórie vychádzajúcej z autorovho vlastníctva vlastnej osoby. Z toho sa teoreticky vyvodzovalo i jeho vlastníctvo veci, ktorú vytvoril.“[267] Práve spomenutá prirodzenoprávna koncepcia uznala práva autora ako fundamentálne (základné), a vo vzťahu k nim práva nakladateľské ako odvodené.

O zrode autorského práva v modernom zmysle slova však hovoríme až v súvislosti s anglickým autorským zákonom kráľovnej Anny z rokov 1709/1710 (anglický názov An Act for the Encouragement of Learning, by vesting the Copies of Printed Books in the Authors or purchasers of such Copies, during the Times therein mentioned; skrátený názov Copyright Act), ktorý je považovaný za prvý autorský zákon. K jeho ďalšiemu rozvoju v Európe dochádza v poslednom desaťročí osemnásteho storočia, in conreto vo Francúzsku, prijatím zákonov z roku 1791 a 1793.

V období feudalizmu však ochrana práv samotných autorov v Rakúsko-Uhorsku zaostáva a rozvoj autorského práva sa uskutočňuje oneskorene. K pokusom o kodifikáciu autorského a nakladateľského práva dochádza až od začiatku 19. storočia, na území Uhorska sa výraznejšie prejavili až v tridsiatych rokoch. V Rakúsku konkrétne výsledky predstavovali ustanovenia § 1164 a nasl. ABGB[268] upravujúce nakladateľskú zmluvu a v roku 1846 prijatý cisársky patent č. 992 o autorskom práve, ktorý vytvoril zásady ochrany diel literárnych, hudobných a výtvarných pred mechanickým rozmnožovaním a v prípade diel dramatických a hudobných aj pred verejným vykonaním, a to so zreteľom na záujmy autorov. Vychádzal pritom z vlastníckeho vnímania autorského práva a autorom priznal len časovo obmedzené vlastnícke práva. V Uhorsku sa kodifikácia autorského práva realizovala prostredníctvom vypracovávania návrhov (avšak žiaden z nich nedospel do štádia prijatia) až do obdobia nastolenia absolutistického režimu. Patentom z 29. novembra 1852 bolo Uhorsku naoktrojované rakúske právo, a teda i cisársky patent o autorskom práve. „Neústavný režim však trval pomerne krátko, lebo kráľ vlastnoručným diplomom z 20. októbra 1860 nariadil, že má byť reštituované pôvodné uhorské právo a obnovená nezávislosť uhorského súdnictva.“[269] Túto reštitúciu vykonala Judexkuriálna konferencia. V roku 1861 bol vypracovaný rozsiahly elaborát s názvom Dočasné súdne pravidlá, ktorý v ustanovení § 23 vyjadril prináležitosť výtvorov ducha k predmetom zákonom chráneného vlastníctva. Okrem uvedeného neexistovala žiadna ďalšia zákonná úprava autorského práva. V rámci rakúsko-uhorského vyrovnania sa rozhodlo o vytvorení osobitných zákonov. Vyústením kodifikačných prác v oblasti autorského práva v Uhorsku bolo prijatie zák. čl. XVI/1884 o autorskom práve. Ide o prvý uhorský autorský zákon platný na území Slovenska. Popri ňom medzi vtedajšie pramene autorského práva zaraďujeme i uhorský Obchodný zákonník zák. čl. 37/1875, v ktorom bola upravená nakladateľská zmluva.[270]

Po vzniku Československa v roku 1918 bol v dôsledku recepčnej normy (z.č. 11/1918 Zb.) aj v oblasti autorského práva nastolený dualizmus. Na časti územia predtým spadajúceho do pôsobnosti rakúskeho práva naďalej platil zákon č. 197/1895 ř.z. o práve pôvodcovskom na diela literárne, umelecké a fotografické a na území dovtedajšieho Uhorska (teda Slovenska a Podkarpatskej Rusi) už spomínaný zák. čl. XVI/1884 o autorskom práve. Vzhľadom na medzinárodné záväzky novovzniknutého štátu (najmä pristúpenie k Bernskému dohovoru[271] v roku 1921) však vystupovala do popredia potreba unifikácie. V oblasti nakladateľského práva sa uskutočnila prijatím zákona č. 106/1923 Zb. z. a n. o nakladateľskej zmluve a pre úpravu autorskoprávnych vzťahov bol vytvorený a prijatý nový zákon č. 218/1926 Zb. z. a n. o pôvodcovskom práve na literárne, umelecké a fotografické diela (autorský zákon)[272].

Po osamostatnení Slovenska v roku 1939 ostali na základe zákona č. 1/1939 Sl. z. v platnosti doterajšie právne predpisy, teda aj Autorský zákon z roku 1926. Ani obnovenie Československej republiky v roku 1945 neprinieslo v oblasti autorského práva legislatívne zmeny a Autorský zákon z roku 1926 bol naďalej súčasťou právneho poriadku s pôsobnosťou pre celé územie republiky. Ústava Československej republiky č. 150/1948 Zb. (označovaná aj ako Ústava 9. mája) hneď v úvodných ustanoveniach predznačila ďalší spoločenský a politický vývoj (prechod k socializmu), ktorý ideologicky ovplyvnil aj autorské právo. Jej prijatie spustilo ďalšie zákonodarné aktivity. Počas tzv. „právnickej dvojročnice“ bol prijatý aj prvý československý občianskoprávny kódex, zákon č. 141/1950 Zb. Občiansky zákonník. „Z hľadiska vtedajších preferovaných priorít právnej vedy, usmerňovanej najmä na budovanie „materiálnej základne socializmu a komunizmu“ s ťažiskovým dôrazom na otázky vlastníctva v tradičnom vecnoprávnom chápaní a jeho transformáciu „zo súkromného na socialistické spoločenské“, autorské právo nielenže nebolo v centre pozornosti právnej vedy, bolo vyslovene na jej okraji (ale aj všeobecného spoločenského záujmu). Aj napriek jeho deklarovanému ideologickému významu, už svojím charakterom nieslo na sebe pečať jedného z „intelektuálnych“ práv podľa buržoáznej terminológie.“[273] Zmena podmienok vyústila do prípravy a prijatia nového zákona č. 115/1953 Zb. o autorskom práve (autorský zákon)[274]. Autorský zákon z roku 1953 dopĺňaný početnými vykonávacími normami[275] nahradil predchádzajúci buržoázny Autorský zákon z roku 1926, pričom sledoval právnu úpravu korešpondujúcu s vtedajšími socialistickými právnymi zásadami a zohľadňoval Bernský dohovor.[276] Ideologická a politická motivácia sa odzrkadlila vo vyjadrení jeho účelu, ktorým bolo „upraviť vzťahy, ktoré vznikajú v súvislosti s vytvorením diel literárnych, vedeckých a umeleckých tak, aby bola zabezpečená ochrana záujmov autorov takých diel a podnietená ideová tvorba slúžiaca záujmom ľudu a jeho kultúrnemu rastu, aby zároveň bolo zaručené, že na výsledkoch tvorivej činnosti autorov budú zúčastnené najširšie masy pracujúceho ľudu, a aby sa tak ich diela stali účinným nástrojom budovania socialistickej spoločnosti“.[277] Na druhej strane však bola vyzdvihovaná skutočnosť, že daný predpis bol pripravovaný odborne fundovane a prihliadal na najnovšie autorskoprávne vývojové tendencie vo svete.[278] V prípade Autorského zákona z roku 1953 ide v celosvetovom meradle o prvý autorský zákon, ktorý zakotvoval okrem autorského práva aj práva príbuzné autorskému právu, teda práva výkonných umelcov, výrobcov zvukových záznamov a právo organizácií rozhlasu a televízie (dnes označované ako právo rozhlasových a televíznych vysielateľov).

Po prijatí Ústavy Československej socialistickej republiky č. 100/1960 Zb. nasledovali rekodifikačné práce vo viacerých odvetviach právneho poriadku. V súvislosti s celkovou rekodifikáciou občianskeho práva rozhodne muselo byť legislatívne vhodne a nadväzujúco upravené i autorské právo. V oblasti autorského práva legislatívne práce vyústili do prijatia nového zákona č. 35/1965 Zb. o literárnych, vedeckých a umeleckých dielach (autorský zákon)[279]. V sedemdesiatych rokoch minulého storočia boli badateľné zjavné snahy o účasť nášho štátu v medzinárodných aktivitách zameraných na ochranu práv duševného vlastníctva. Ako konštatoval akademik Š. Luby v Úvode k zborníku príspevkov z Celoštátnej vedeckej konferencie o osobnomajetkových právach konanej v dňoch 2. – 6. mája 1966 v Smoleniciach, Československo tradične patrilo medzi krajiny podnetne a tvorivo sa zúčastňujúce na rozvíjaní a zlepšovaní medzinárodnej zmluvnej ochrany práv duševného vlastníctva a v celosvetovom meradle tiež bolo jednou z prvých krajín, ktoré i v oblasti vnútroštátnej legislatívy zabezpečilo progresívnu ochranu aj tých kategórií práv, ktoré dovtedy medzinárodná úprava nereflektovala.[280] Autorský zákon z roku 1965 „bol pomerne stručný (mal iba 55 paragrafov), avšak vo svojom obsahu to bol na svoju dobu hodnotný legislatívny výtvor zodpovedajúci vtedajším možnostiam odborníkov a legislatívy i vtedajšej medzinárodnej situácii: tak vo všeobecne politickom zmysle, ako i osobitne v oblasti medzinárodnej ochrany autorského práva a s ním súvisiacich práv“ a hovorilo sa o ňom „ako o jednom z najprogresívnejších autorských zákonov na svete“.[281]

Aj po rozdelení spoločného štátu a vzniku samostatných republík v roku 1993 bol naďalej súčasťou slovenského právneho poriadku až do roku 1997 a v podmienkach Českej republiky až do prijatia v súčasnosti platného zákona č. 121/2000 Sb. o právu autorském, o právech souvisejících s právem autorským a o změně některých zákonů (autorský zákon)[282].

V prostredí Slovenskej republiky pokračoval vývoj autorského práva prijatím zákona č. 383/1997 Z.z. autorský zákon a zákon, ktorým sa mení a dopĺňa Colný zákon v znení neskorších predpisov[283]. „Nový autorský zákon sa síce už pripravoval ako-tak prihliadajúc i na požiadavky aproximácie slovenského práva z hľadiska európskych integračných procesov, premietnutých do viacerých harmonizačných smerníc Komisie EÚ pre oblasť autorského práva, i na jeho globálne medzinárodné súvislosti, osobitne v rámci OMPI a WTO. O nejakej skutočnej „legislatívnej kreativite“ slovenského zákonodarcu však pri novom slovenskom autorskom zákone vôbec nemožno hovoriť.“[284] Medzi konkrétne vytýkané problémy právnej úpravy patrila absencia úpravy aktívnej legitimácie osôb oprávnených domáhať sa ochrany osobnostných práv autora po jeho smrti (tzv. postmortálna ochrana), skrátenie doby ochrany majetkových práv k dielu úžitkového umenia, úprava majetkového práva na náhradu odmeny a nadväzujúcu činnosť organizácií kolektívnej správy práv a pod.[285] Niektoré z nich boli odstránené novelizáciami, niektoré boli prevzaté aj do nasledujúcej právnej úpravy.

Popri Autorskom zákone z 1997 medzi pramene autorského práva patril aj zákon č. 283/1997 Z.z. o kolektívnej správe práv podľa autorského zákona a o zmene a doplnení niektorých zákonov, ktorý reguloval oblasť pôsobnosti organizácií kolektívnej správy práv a právnych vzťahov v súvislosti s výkonom kolektívnej správy vznikajúcich. (Kolektívna správa práv bola predmetom úpravy osobitného predpisu až do nadobudnutia účinnosti Autorského zákona, tzn. do 1. januára 2004.)

Spoločenská prax si postupom času vyžiadala odstránenie negatív Autorského zákona z roku 1997, čo v rámci plnenia Plánu legislatívnych úloh vlády Slovenskej republiky na rok 2003 vyústilo do prijatia nového Autorského zákona, ktorý nadobudol účinnosť 1. januára 2004. Pôvodne, ešte krátko pred jeho prijatím, sa však považoval iba za novelu Autorského zákona z roku 1997. Negatívny dopad na celkové právne pôsobenie a vnímanie nového autorskoprávneho predpisu právnickou obcou mala i sama skutočnosť, že medzi prijatím (4. december 2003) a nadobudnutím účinnosti (1. január 2004) nebola ponechaná dostatočne dlhá doba na oboznámenie sa adresátov s definitívnym znením jeho ustanovení. Od prijatia Autorského zákona „sa očakávalo zlepšenie stavu v úprave autorského práva,...“[286], no napriek tomu je od počiatku terčom kritiky pre nekoncepčnosť, nekonzistentnosť, zmätočnosť právnej úpravy a mnohé obsahové a formálne nedokonalosti.[287] Súčasná aplikačná prax to potvrdzuje i prostredníctvom medializovaných prípadov. V nedávnom období (nielen) laickou verejnosťou „otriasol“ prípad z oblasti výkonu kolektívnej správy práv vo vzťahu k uskutočňovaným verejným podujatiam, právnická obec zas citlivo vnímala potrebu novelizácií ustanovení týkajúcich sa licenčnej zmluvy a predovšetkým jej obligatórne písomnej formy, a pod. V týchto intenciách je nevyhnutné mať na pamäti, že tak ako prvopočiatky genézy autorskoprávnej úpravy i jeho ďalšie kroky boli späté s technickým pokrokom, rozvojom informačných technológií, nových foriem autorských diel a spôsobov ich použitia, aj dnešné a budúce otázky sú determinované práve vývojom spoločnosti a jej každodenných činností, ktoré so sebou prinášajú nové výzvy pre právnu vedu, legislatívu a aplikačnú prax.

Kontinentálny systém autorského práva a slovenské autorské právo

Súčasný slovenský legislatívny prístup vymedzovania obsahu autorského práva spočívajúci v rozlišovaní výhradných osobnostných a výhradných majetkových práv plne korešponduje s tradičným európskym ponímaním. Chápanie autorského práva však v dejinnom vývoji prešlo viacerými zmenami.

Rozhodujúci vplyv pre formovanie kontinentálneho európskeho autorskoprávneho systému a jeho obsahu mali francúzske a nemecké právo, ktoré ovplyvnili nielen významné medzinárodné dohovory celosvetovej pôsobnosti, ale i z nášho pohľadu „národne“ dôležitý vývoj československej a neskôr slovenskej právnej vedy a legislatívy v oblasti autorského práva.[288]

V období šestnásteho a sedemnásteho storočia sa objavovali náznaky spájania duševných výtvorov s kategóriou už známeho vecného vlastníctva, z čoho sa následne vyprofilovali teórie duševného vlastníctva a v ich rámci i vlastnícke chápanie autorského práva. „Prirovnanie autorského práva k vlastníckemu právu ako právu výlučnej (absolútnej) povahy, ktoré pôsobí erga omnes, prispelo k právnej emancipácii tvorcov literárnych, vedeckých a umeleckých diel i k presadeniu sa autorského práva ako novej právnej inštitúcie.“[289] Už na začiatku devätnásteho storočia si náuka a prax postupne vynútili zmenu prístupu k vnímaniu autorského práva.

V Nemecku sa vnímali rozdiely medzi už z rímskoprávnej vedy známym vlastníctvom a autorským právom, čo podnietilo vznik osobnostnoprávneho vnímania autorského práva. Počiatky moderného chápania autorského práva predstavuje Kantova teória. „Kant označil autorské právo za „osobné právo“ (persönliches Recht). Rozlíšil na jednej strane vlastníctvo rukopisu diela a jeho ďalších exemplárov a na druhej strane vlastnú „reč spisovateľa“: zatiaľ čo rukopis a knižné rozmnoženiny sú ako „telesné objekty“ predmetom vlastníctva („Gegenstand des Eigentums“), vlastná „reč spisovateľa“ je ako „netelesný objekt“ predmetom osobného práva („Gegenstand des persönliches Rechts“).“[290] V nadväznosti na Kantovo učenie na konci devätnásteho storočia rozpracoval nemecký právnik Otto Gierke, považujúci autorské právo za jednotné právo osobnostnej povahy, teóriu označovanú ako monistická, osobnostnoprávna. „Monistická teória hovorí, že autorské právo je vnútorne jednotné subjektívne právo absolútnej povahy, ktoré má aspekt osobnostný, pretože autorské dielo nesie tvorivý osobnostný prínos autora, ale i aspekt majetkový, ktorý sa prejavuje najviac pri nakladaní s dielom a je odrazom jeho hospodárskeho významu.“[291] Z celkového hľadiska možno konštatovať, že v rámci nemeckej právnej doktríny autorského práva prevážila monistická teória vnímajúca autorské právo ako jednotné subjektívne právo skladajúce sa z čiastkových oprávnení osobnostnej a majetkovej povahy. „Pre monistickú koncepciu je príznačné poňatie osobnostných a majetkových práv ako nedielneho zmiešaného celku, v takom prípade sa potom hovorí o osobnomajetkových právach.“[292]

Aj vo Francúzsku sa postupom času (koncom devätnásteho storočia) začal zdôrazňovať - dnes už tradične silný - osobnostný ráz a záujem autora vo vzťahu k výtvoru jeho duševnej činnosti. Dualistické poňatie autorského práva spočíva v dôslednom rozlišovaní dvoch jeho zvrchovaných samostatných zložiek, a to zložky osobnostnej (droit moral) ako subjektívneho práva vyjadrujúceho osobnostnú, teda nescudziteľnú a časovo neobmedzenú spätosť výtvoru s osobnosťou tvorcu, a zložky majetkovej (droit pécuniaire), ktorá predstavuje majetkové, scudziteľné a časovo obmedzené záujmy autora.

Na postupnej ceste k dualizmu v histórii vývoja československého, resp. slovenského autorského práva sú zreteľné postupné zmeny v jednotlivých autorskoprávnych predpisoch. Autorský zákon z roku 1926 označoval subjektívne práva k dielu ako pôvodcovské práva a autora ako pôvodcu. Z jednotlivých jeho ustanovení vyplýva rozlišovanie majetkových a nemajetkových pôvodcovských záujmov. Medzi nemajetkové záujmy patrili najmä právo na pôvodcovstvo, v zmysle označenia pôvodcu a nedotknuteľnosti diela, obsah majetkových oprávnení bol závislý od druhu diela, tzn. Autorský zákon z roku 1926 obsahoval osobitnú úpravu pre diela literárne, hudobné, výtvarné a fotografické. V zmysle ustanovenia § 15 Autorského zákona z roku 1926 pôvodcovské právo prechádzalo na dedičov, a to v oboch zložkách, avšak „prevoditeľnosť“ sa týkala len zložky majetkovej. Nemajetkové záujmy boli časovo neobmedzené, naproti tomu majetkové trvali päťdesiat, resp. desať rokov po smrti pôvodcu v závislosti od druhu chráneného diela a ďalších skutočností (oddiel III Autorského zákona z roku 1926 upravujúci trvanie pôvodcovského práva pomerne zložito aplikoval viaceré rozhodné kritériá pre určenie doby ochrany).

V československom, resp. slovenskom prostredí právnej vedy v nasledujúcom období významne pôsobili Š. Luby a K. Knap, zástancovia monistickej teórie kladúci dôraz na osobnostnoprávnu povahu autorského práva. Odlišnosti medzi uvedenými osobnosťami právnej vedy vyvstáva len v otázke konkrétneho členenia obsahu na čiastkové oprávnenia. Š. Luby rozlišoval ich trojakú povahu a do obsahu osobnomajetkových práv zahŕňal „čiastkové oprávnenia, z ktorých niektoré majú vyslovene osobnú povahu, iné zasa majetkovú, a okrem toho aj čiastkové oprávnenia, z toho hľadiska zmiešané, lebo majú jednak osobnú a jednak majetkovú stránku“[293], a K. Knap len dvojakú (osobné a zmiešané, teda dispozičné).

Monistická teória našla svoje miesto v Autorskom zákone z roku 1953. V zmysle ustanovenia § 15 Autorského zákona z roku 1953 subjektívne autorské právo zahŕňalo právo na ochranu osobných práv autorských (najmä na ochranu autorstva a nedotknuteľnosť diela), právo nakladať s dielom a právo na autorské odmeny. Vtedajšia právna úprava rozlišovala medzi osobnými a majetkovými autorskými právami, pričom vytvorila rozdielny právny režim pre každé z nich. Autorské právo k dielu ako celok vzniklo okamihom vyjadrenia diela slovom alebo vo forme rukopisu, náčrtu, skice alebo v akejkoľvek inej zmyslami vnímateľnej podobe. Jednotnosť však nie je uplatňovaná ako absolútna, jednotlivé čiastkové oprávnenia „sú aj pri jednotnosti subjektívneho autorského práva relatívne samostatné, najmä možno nimi prípadne samostatne disponovať a možno každé z nich osobitne porušiť“[294]. Odlišnosti medzi zložkou osobných a zložkou majetkových práv vyvstávajú predovšetkým v otázke ich zániku a možného prechodu na právnych nástupcov. „Prejavilo sa to najmä pri smrti autora, keď tzv. majetkové práva prechádzali na dedičov, kým tzv. osobné práva nadobudli zo zákona manžel a deti, a ak ich nebolo, rodičia.“[295] Osobné autorské práva teda zanikali smrťou autora a boli neprevoditeľné, pričom po smrti autora sa ich ochrany mohli domáhať v ustanovení § 63 ods. 2 Autorského zákona z roku 1953 taxatívne určené subjekty, a to i po uplynutí doby ochrany majetkových práv. Majetkové práva trvali počas života autora a spravidla 50 rokov po jeho smrti[296], pričom boli spôsobilé byť predmetom dedenia (ustanovenie § 25 ods. 1 Autorského zákona z roku 1953). V dôsledku načrtnutého odlišného právneho osudu jednotlivých zložiek sa tak celok subjektívneho autorského práva rozštiepil „Síce často sa jedny aj druhé práva koncentrovali v jedných rukách, pretože príslušní príbuzní boli obyčajne aj dedičmi, ale v prípadoch, v ktorých k tomu nedošlo, vytvárali sa konfliktné situácie medzi nositeľmi osobných a nositeľmi ostatných práv, ktoré marili ochranu autorstva zomrelého autora aj uplatnenie zmiešaných a majetkových práv[297] v záujme dedičov, resp. uplatnenie nehmotného dobra v záujme spoločnosti.“[298]

Obdobne Autorský zákon z roku 1965 bol budovaný na chápaní autorského práva ako práva predstavujúceho jednotný abstraktný celok v prevládajúcej miere profilovaný z prvkov osobnostnej povahy. Právna úprava zakotvená v Autorskom zákone z roku 1965 predstavovala v porovnaní s predchádzajúcim obdobím v oblasti klasifikácie subjektívnych autorských práv významnú zmenu. Nóvum predstavovala zavedená tripartícia obsahu jednotného autorského práva zakotvená v ustanovení § 12 Autorského zákona z roku 1965. Okamihom vyjadrenia diela v akejkoľvek vnímateľnej podobe totiž autorského práva vznikajú tri zložky, a to práva osobné, zmiešané (osobnomajetkové) a majetkové, pričom všetky majú absolútnu povahu.[299] Osobným právom bolo právo autora na ochranu svojho autorstva, predovšetkým na nedotknuteľnosť diela, a právo požadovať od používateľa diela, aby neznižoval hodnotu diela spôsobom jeho použitia. Ustanovenie § 12 ods. 2 Autorského zákona z roku 1965 expressis verbis uvádza, že „právo na ochranu autorstva je neprevoditeľné“. Zmiešaným (osobnomajetkovým) právom bolo právo, ktoré malo jednak osobnú a jednak majetkovú stránku. Týmto právom bolo právo disponovať s dielom, najmä právo uverejniť dielo a dať privolenie na jeho použitie iným subjektom. Absolútnym majetkovým právom autora bolo právo na odmenu za tvorivú prácu spolu s právom na slušné vyrovnanie. Rozdiely medzi jednotlivými menovanými zložkami absolútneho subjektívneho autorského práva nachádzame najmä v ich právnom osude po smrti autora ako jediného možného pôvodného nositeľa. V dôsledku monizmu Autorský zákon z roku 1965 priznával „všetky čiastkové oprávnenia, patriace do celku autorského práva, dedičom (§ 29), pričom, prirodzene, nadobudnutie práv dedičmi je podstatne rôzne podľa toho, či ide o osobné alebo na druhej strane zmiešané a majetkové práva“[300]. Považujeme za potrebné upozorniť na skutočnosť, že v prípade osobných práv ide o originárny spôsob nadobudnutia práv dedičmi, avšak ono osobné právo má odlišný obsah a funkciu v porovnaní s osobným právom autora, nakoľko príslušné subjekty vykonávajú ochranu nie vlastného autorstva, ale autorstva tvorcu autorského diela.[301]

Vernosť monistickej teórii zachoval i Autorský zákon z roku 1997. Osobnostná zložka autorského práva bola v zmysle ustanovenia § 16 ods. 4 Autorského zákona z roku 1997 neprevoditeľná a časovo neobmedzená, naproti tomu majetková zložka je časovo obmedzená a právo použiť dielo môže byť predmetom tzv. konštitutívneho prevodu (rovnako ako v predchádzajúcich právnych úpravách z roku 1953 a 1965). Dedenie bolo upravené v ustanovení § 30 ods. 1 Autorského zákona z roku 1997. Napriek formulácii „autorské právo prechádza na dedičov“ treba mať na pamäti, že „z povahy autorského práva a z povahy dedičského práva vyplýva, že dedenie autorského práva sa týka iba jeho majetkovej zložky“[302]. O to negatívnejšie sa v danom období javila absencia úpravy postmortálnej ochrany osobnostných autorských práv.

Úplný prechod k autorskoprávnej dualite predstavuje súčasný Autorský zákon. Ako sa uvádza v dôvodovej správe k Autorskému zákonu je východiskom právnej úpravy koncepcia dualizmu, v zmysle ktorej „osobnostné práva zanikajú mortis causa; majetkové práva prechádzajú na dedičov“ a v dôsledku ktorej „sa dielo nemôže stať voľným pred uplynutím trvania práv tak, ako to bolo dosiaľ“. Významnou zmenou, ktorú priniesol Autorský zákon, je zmena osobnomajetkových práv na osobnostnomajetkové práva. Zásadný rozdiel medzi uvedenými ponímaniami autorského práva tkvie v obsahových zložkách navonok jednotného práva. Kým autorské právo vnímané ako právo osobnomajetkové pozostávalo z práv osobných, zmiešaných a majetkových, osobnostnomajetkové chápanie rozlišuje len dve zložky, a to práva osobnostné a majetkové. Autorský zákon pritom oprávnenia zmiešanej povahy kategorizuje a označuje ako majetkové.[303]

Založenie uceleného systému autorského práva na osobnostnoprávnom chápaní jeho obsahu je protipólom majetkovej koncepcie (copyright) vlastnej právnym úpravám štátov zo systému common law, ktorá do popredia záujmu stavia monopol „vlastníckych“ autorských práv ako prostriedok celospoločenskej podpory tvorby a zabezpečenia majetkových záujmov tvorcu. „Tejto koncepcii je cudzia existencia osobnostných autorských práv, ktoré boli do legislatívy týchto štátov zaradené pomerne nedávno, a to napospol až pod vplyvom medzinárodných autorských zmlúv a iba v minimálnom vyžadovanom rozsahu, a teda nie ako integrálna súčasť obsahu subjektívneho autorského práva, ale skôr ako súbor osobitných práv stojacich mimo tradičného rozsahu autorskoprávneho monopolu.“[304]

Záver

V súčasnosti, vychádzajúc z osobnostnoprávnej povahy autorských práv a prirodzenoprávneho ontologického chápania umeleckej a vedeckej tvorby, slovenský Autorský zákon v ustanovení § 16 expressis verbis vymedzuje dve obsahové zložky autorského práva k dielu, a to subjektívne práva výhradné osobnostné a výhradné majetkové. Výhradné osobnostné práva sledujú predovšetkým rýdzo individuálne, osobné záujmy autora, pričom zhodnotenie jeho tvorby cestou exploatácie diela mu umožňujú zakotvené majetkové práva, ktoré v naznačenom koncepte predstavujú špecifický prejav práv osobnostných. Vyvážená zmes autorských práv tak umožňuje autorovi realizáciu oboch skupín záujmov, a teda záujmov osobnostných (ktoré však nevylučujú istú majetkovú reflexiu) i majetkových (ktorých realizácia naopak nevylučuje sledovanie záujmov osobnostných). Potreba dôsledného odlišovania jednotlivých zložiek autorského práva je daná predovšetkým odlišnosťou spôsobu ich vzniku, podstaty a funkcie, odlišnosťou predmetov, na ktoré sa upínajú, a v neposlednom rade spoločenskou relevanciou. Dôvodová správa k Autorskému zákonu uvádza: „Rozdelenie práv autora na osobnostné práva a majetkové práva a jednoznačná formulácia ustanovení riešiacich dispozíciu autora s dielom má svoje opodstatnenie najmä s ohľadom na požiadavku zlaďovania právnych úprav v oblasti práva duševného vlastníctva, ktorá, ako už bolo uvedené, súvisí predovšetkým so vznikom jednotného trhu a voľného pohybu tovarov a služieb s predmetmi chránenými týmito právami, ovplyvnenú či už medzinárodnými autorskoprávnymi dohovormi a zmluvami alebo relevantnými predpismi práva ES/EÚ...“

Je potrebné poznamenať, že slovenská koncepcia autorského práva vo svojej podstate nie je rýdzo dualistická. Prejavom inšpirácie prameniacej z francúzskej autorskoprávnej dualistickej koncepcie (droit d´auteur) je divergentný režim trvania a osudu autorských práv po smrti autora. Kým výhradné osobnostné práva smrťou ich nositeľa (autora) zanikajú, výhradné majetkové práva trvajú sedemdesiat rokov po smrti autora sú spôsobilé byť predmetom dedičstva. Naproti tomu zakotvené legálne vymedzenie obsahu autorského práva nepreberá dualistické ponímanie vo všetkých smeroch. Odrazom monistických (osobnomajetkových) prvkov je vnímanie autorského diela ako res extra commercium a s tým súvisiaca neprevoditeľnosť majetkových práv autora inter vivos. Dualita tiež nie je rešpektovaná pri posudzovaní otázky oceniteľnosti autorského práva. Napriek označeniu „majetkové práva“[305] sú tieto oprávnenia nemajetkovou hodnotou a zachovávajú si osobnomajetkovú povahu. I. Telec, konštatujúc neuplatňovanie čistého dualizmu v podmienkach Autorského zákona ČR, sformuloval štyri navzájom súvisiace zákazy vyjadrujúce osobnostnú podstatu majetkových autorských práv, ktoré sú analogicky použiteľné aj v slovenskom právnom prostredí. V prvom rade ide o zákaz vzdania sa absolútnych majetkových autorských práv, zákaz ich prevoditeľnosti, zákaz ich exekvovateľnosti a zákaz ich zahrnutia do konkurznej podstaty.[306] Autorské právo (v osobnostnej i majetkovej zložke súčasne) je tak neoceniteľné a nepostihnuteľné výkonom rozhodnutí. Vzhľadom na uvedené možno hovoriť o uplatňovaní monistickej koncepcie s niektorými prvkami autorskoprávneho dualizmu alebo o autorskoprávnom kvázidualizme.[307] Obdobný prístup k vymedzovaniu obsahu autorského práva zaujíma i česká právna úprava.[308]

JUDr. Veronika Skorková, PhD.

Fakulta práva PEVŠ, Ústav súkromného práva

odborný asistent

veronika.skorkova@paneurouni.com

Zoznam použitých zdrojov

• CIRÁK, J., FICOVÁ, S. a kol. 2008. Občanské právo. Obecná část. Vydání první. Ostrava : KEY Publishing s.r.o., 2008. 359 s. ISBN 978-80-7418-002-6.

• FEKETE, I. 2011. Občiansky zákonník. Veľký komentár. I. diel. Bratislava : EUROKÓDEX, s.r.o., 2011. 1288 s. ISBN 978-80-8944-750-3.

• CHALOUPKOVÁ, H., HOLÝ, P. 2012. Autorský zákon. Komentář. 4, vydání. Praha : C. H. Beck, 2012. 489 s. ISBN 978-80-7400-432-2.

• KINCL, J., URFUS, V. 1990. Římské právo. 1. vydání. Praha : Panorama, 1990. 476 s. ISBN 80-7038-134-5.

• KNAPP, V., LUBY, Š. a kol. 1973. Československé občianske právo. I. zväzok. Druhé prepracované a doplnené vydanie. Bratislava : Obzor, 1973.

• KNAPP, V., LUBY, Š. a kol. 1974. Československé občianske právo. II. zväzok. Druhé prepracované a doplnené vydanie. Bratislava : Obzor, 1974.

• KNAPP, V. 1995. Teorie práva. 1. vydání. Praha : C. H. Beck, 1995. 247 s. ISBN 80-7179-028-1.

• LUBY, Š. 1944. Základy všeobecného súkromného práva. Bratislava : Knižnica Vysokej obchodnej školy, 1944. 269 s.

• LUBY, Š. 1962. Autorské právo. Prvé vydanie. Bratislava : Vydavateľstvo Slovenskej akadémie vied, 1962. 404 s.

• LUBY, Š. 1968. Spoločná teoretická a praktická problematika osobnomajetkových práv. In Osobnomajetkové práva. Prvé vydanie. Bratislava : Vydavateľstvo Slovenskej akadémie vied, 1968. s. 13-62.

• LUBY, Š. 1968. Ešte raz k základným teoretickým otázkam osobnomajetkových práv. In Osobnomajetkové práva. Prvé vydanie. Bratislava : Vydavateľstvo Slovenskej akadémie vied, 1968. s. 109-111.

• LUBY, Š. 2002. Základy všeobecného súkromného práva. III. vydanie pôvodného diela. Šamorín : Heuréka, 2002. 287 s. ISBN 80-89122-00-0.

• LUBY, Š. 2002. Dejiny súkromného práva na Slovensku. Druhé vydanie. Bratislava : IURA EDITION, spol. s r.o., 2002. 626 s. ISBN 80-89047-48-3.

• MURÍŇ, P. 2004. Autorské právo II. Komentár k novému autorskému zákonu. Bratislava : EPOS, 2004. 303 s. ISBN 80-8057-582-7.

• PRCHAL, P. 2013. Zákazková autorská díla z pohledu práva závazkového a autorského. Praha : Linde Praha, a. s., 2013. 152 s. ISBN 978-80-7201-903-8.

• PROKEŠ,

• REBRO, K., BLAHO, P. 2010. Rímske právo. Štvrté prepracované a doplnené vydanie. Bratislava : IURA EDITION, spol. s r.o., 2010. 522 s. ISBN 978-80-8078-352-5.

• STEINER, J. 1968. Klasifikácia autorských subjektívnych práv v novom autorskom zákone a jej význam. In: Osobnomajetkové práva. Prvé vydanie. Bratislava : Vydavateľstvo Slovenskej akadémie vied, 1968. s. 134-136.

• ŠALAMOUN, M. 2009. Ochrana názvů, postav a příběhů uměleckých děl. 2. vydání. Praha : C. H. Beck, 2009. 196 s. ISBN 978-80-7400-097-3.

• ŠVIDROŇ, J. 2000. Postmoderna, zneužívanie práva a nový slovenský autorský zákon. In : Právny obzor. ISSN 0032-6984, 2000, roč. 83, č. 6, s. 447-463.

• ŠVIDROŇ, J. 2000. Základy práva duševného vlastníctva. Bratislava : Juga, 2000. 252 s. ISBN 80-85506-93-9.

• ŠVIDROŇ, J. 2001. Konštituovanie vedy práva duševného vlastníctva v podmienkach Slovenskej republiky. Bratislava : VEDA, vydavateľstvo Slovenskej akadémie vied, 2001. 31 s. ISBN 80-224-0683-X.

• ŠVIDROŇ, J. 2005. Poohliadnutie sa a hľadenie dopredu v slovenskom autorskom práve. In : Právny obzor. ISSN 0032-6984, 2005, roč. 88, č. 2-3, s. 142-149.

• ŠVIDROŇ, J. 2009. Právnohistorické a právnoteoretické základy práva duševného vlastníctva a jeho miesto v systéme slovenského práva. In ŠVIDROŇ, J., ADAMOVÁ, Z., NÁVRAT, M., ŠKREKO, A. 2009. Právo duševného vlastníctva v informačnej spoločnosti a v systéme práva. Bratislava : VEDA, vydavateľstvo Slovenskej akadémie vied, 2009. 675 s. ISBN 978-80-224-1033-5.

• ŠVIDROŇ, J. História práva duševného vlastníctva na území Slovenska. Dostupné on line http://www.jsn.sk/dokument4.pdf [cit. 27.07.2013].

• ŠVIDROŇ, J. Rozvíjanie tradície česko-slovenskej vedeckej spolupráce v oblasti autorského práva (s mozaikou osobných spomienok). Dostupné on line http://www.usap.sav.sk/Jan_Svidron-Rozvijanie_tradicie_cesko-slovenskej_vedeckej_spoluprace_v_oblasti_autorskeho_prava.pdf [cit. 27.07.2013].

• TELEC, I. 2001. Některé základní a obecné otázky nového českého autorského práva. In Bulletin advokacie. ISSN 1210-6348, 2001, č. 2, s. 25-39.

• TELEC, I. 2001. Nový český autorský zákon (Vybrané základní otázky). In Ochrana duševného vlastníctva. Bratislava : Vydavateľské oddelenie Právnickej fakulty Univerzity Komenského, 2001. ISBN 80-7160-151-9. s. 33-43.

• TELEC, I., TŮMA, P. 2006. Přehled práva duševního vlastnictví. Česká právní ochrana. 1. vydání. Brno : Doplněk, 2006. 116 s. ISBN 80-7239-198-4.

• TELEC, I. 2007. Přehled práva duševního vlastnictví. Lidskoprávní základy. Licenční smlouva. 2. upravené vydání. Brno : Doplněk, 2007. 200 s. ISBN 978-80-7239-206-3.

• TELEC, I., TŮMA, P. 2007. Autorský zákon. Komentář. 1. vydání. Praha : C. H. Beck, 2007. 989 s. ISBN 978-80-7179-608-4.

• TELEC, I. 2011. Duševní vlastnictví a jeho vliv na věc v právním smyslu. In Európske a národné rozmery civilného práva, etický rozmer a zodpovednosť právnických profesií. 1. vydanie. Pezinok : Justičná akadémia Slovenskej republiky, 2011. s. 99-116. ISBN 978-80-970207-3-6.

• VOJČÍK, P. a kol. 2012. Právo duševného vlastníctva. Plzeň : Aleš Čeněk, 2012. 495 s. ISBN 978-80-7380-373-5.

VYBRANÉ TRESTNOPRÁVNE ASPEKTY PORUŠOVANIA AUTORSKÉHO PRÁVA

(SELECTED CRIMINAL LAW ASPECTS OF COPYRIGHT INFRINGEMENT)

VINCENT DANIHEL, JUDr.

Úvod

Od prvopočiatkov existencie až po súčasnosť sa v celom dejinnom vývoji ľudskej spoločnosti vyskytuje duševná činnosť človeka ako významný prvok determinujúci pokrok a rozvoj ľudských činností a ich výsledkov v oblasti techniky a technológií, ako i v oblasti obohacovania duševnej sféry človeka prostredníctvom umenia či vedy. Navzdory tejto skutočnosti sa ochrana toho, čo dnes označujeme za nehmotné statky či predmety duševného vlastníctva, vyvinula až podstatne neskôr. V dnešnom ponímaní je účelom právnej regulácie v oblasti práv duševného vlastníctva k výsledkom duševnej činnosti predovšetkým snaha o nachádzanie rovnováhy medzi vytváraním priaznivého prostredia pre rozvoj tvorby na jednej strane a pre používanie a sprístupňovanie výsledkov tvorby na strane druhej. Viaceré odvetvia právneho poriadku obsahujú hmotnoprávne i procesnoprávne normy regulujúce vznik subjektívnych práv duševného vlastníctva vo vzťahu ku konkrétnym predmetom, ako i poskytovanie právnej ochrany týmto právam v prípade neoprávneného zásahu. V predkladanom príspevku pozornosť upriamime na ochranu subjektívnych práv viažucich sa na autorské diela poskytovanú trestným právom.

Autorské dielo a autorské právo

Autorské právo zaraďujeme do systému práva duševného vlastníctva, teda medzi práva viažuce sa na určité nehmotné statky, tzn. statky, ktorých podstatu vytvára istý konkretizovaný duševný obsah, navonok vyjadrené v objektívnej (ľudskými zmyslami spoznateľnej a vnímateľnej) podobe a ktoré sú spôsobilé byť predmetom spoločenských vzťahov i bez nevyhnutného stelesnenia v hmotnom substráte. Pod pojem autorské právo v širšom zmysle zaraďujeme nielen práva autorov k autorským dielam, ale i práva výkonných umelcov k umeleckým výkonom, práva výrobcov k zvukovým a zvukovo-obrazovým záznamom a práva vysielateľov k rozhlasovým a televíznym vysielaniam. V centre pozornosti v nasledovnom texte však bude len autorské právo v jeho užšom ponímaní, a teda zameriame sa na problematiku autorských diel a subjektívnych práv autorov.

Autorské právo v subjektívnom zmysle predstavuje výhradné subjektívne právo autora, ktoré ho oprávňuje na to, aby dielo použil sám, a ktoré mu umožňuje rozhodovať o tom, ktorým iným subjektom dovolí prípadne v akom rozsahu) a ktorým naopak zakáže použiť dielo. Obsah a rozsah konkrétneho autorského práva je v prvom rade determinovaný jeho predmetom, teda druhom a povahou autorského diela, ktoré predurčujú následné možnosti jeho autorskoprávneho použitia.

Predmetom ochrany je nehmotný statok v podobe autorského diela. Autorské dielo predstavuje individualizovaný výsledok osobnej tvorivej duševnej činnosti konkrétneho autora, ktorý je jedinečným osobitým prejavom odzrkadľujúcim osobnosť tvorcu. Ako výsledok vlastnej tvorivej duševnej činnosti autora (označovaný aj ako výron ducha) je ontologicky spätý s osobou svojho tvorcu, a práve z toho dôvodu je od tejto osoby neoddeliteľný, nescudziteľný.[309] Autorskoprávne chránené však nie sú všetky výsledky tvorby, ale len tie, ktoré napĺňajú pojmové znaky ustanovené v § 7 Autorského zákona[310], resp. dopĺňané právnou teóriou. Ustanovenie § 7 ods. 1 Autorského zákona predstavuje generálnu klauzulu, v zmysle ktorej autorské právo zabezpečuje ochranu literárnych, iných umeleckých a vedeckých diel, ktoré sú výsledkom vlastnej tvorivej duševnej činnosti autora. Okrem exressis verbis vyjadrených pojmových znakov je nevyhnutné do katalógu obligatórnych znakov zaradiť i požiadavku jedinečnosti, resp. pôvodnosti (originálnosti) tvorivého výsledku a objektívnej formy jeho vonkajšieho vyjadrenia, a v spojení s ustanovením § 7 ods. 3 Autorského zákona i absenciu výluk z ochrany. Za splnenia týchto pojmových znakov Autorský zákon priznáva právnu ochranu dielam a subjektívnym autorským právam, ktoré sa naň viažu. Naproti obligatórnym znakom relevanciu z hľadiska poskytnutia ochrany nemá podoba, obsah, kvalita, účel diela ani forma jeho vyjadrenia. Autorské dielo teda možno definovať ako jedinečný výsledok vlastnej tvorivej literárnej, umeleckej alebo vedeckej činnosti fyzickej osoby, ktorý je vyjadrený v akejkoľvek objektívne vnímateľnej podobe, a to bez ohľadu na jeho rozsah, podobu, kvalitu, obsah, účel, hodnotu či význam, za splnenia predpokladu, že nie je z autorskoprávnej ochrany vylúčený Autorským zákonom. Príkladmý výpočet druhov autorských diel nachádzame v ustanovení § 7 ods. 1 písm. a) až j) Autorského zákona.

Tak, ako ostatné subjektívne práva duševného vlastníctva, je autorské právo nepremlčateľným právom absolútnej povahy pôsobiacim erga omnes. Autorský zákon označuje toto právo ako výhradné, pričom výhradnosť autorských práv znamená skutočnosť, že ide výlučné právo autora disponovať s dielom, na ktoré nadväzuje i právo vylúčiť z danej možnosti iné subjekty. Absolútne subjektívne autorské právo v zmysle ustanovenia § 15 ods. 1 Autorského zákona vzniká, mení sa a zaniká na neformálnom princípe. Rozhodujúcou právnou skutočnosťou, s ktorou právo spája právne následky v podobe vzniku autorského práva, je samotný tvorivý akt zahŕňajúci vyjadrenie tvorivej myšlienky navonok v podobe, v akej je spoznateľná a vnímateľná zmyslami iných subjektov. Autorské právo sa viaže na dokončené, ako i nedokončené autorské dielo. Jednotlivé vývojové fázy a časti diela (vrátane názvu a mien postáv), ktoré môžu, ale nemusia byť zjavne rozpoznateľné, však musia rovnako ako dielo ako celok spĺňať pojmové znaky. Súčasne so vznikom diela spĺňajúceho legálne pojmové znaky vzniká aj subjektívne autorské právo, a to v oboch svojich zložkách, tzn. v zložke výhradných osobnostných i zložke výhradných majetkových práv.

Výhradné osobnostné autorské práva sú odrazom nerozlučnej spätosti výsledku tvorivej duševnej činnosti s osobnosťou autora, pričom uvedené sa premieta do zákazu vzdania sa týchto práv, ich neprevoditeľnosti, trvalosti a neobmedziteľnosti. V zmysle taxatívneho výpočtu uvedeného v ustanovení § 17 ods. 1 Autorského zákona výhradnými osobnostnými právami sú právo na autorstvo, právo rozhodnúť o zverejnení diela a právo na nedotknuteľnosť diela.

Komplex subjektívnych autorských práv dotvárajú výhradné majetkové práva, pre ktoré je charakteristický zákaz vzdania sa týchto práv, neprevoditeľnosť, nepostihnuteľnosť výkonom rozhodnutia ani exekúciou vedenou podľa osobitného predpisu, časová obmedzenosť a dediteľnosť. Podľa súčasnej právnej úpravy výhradnými majetkovými právami sú právo použiť dielo, právo na primeranú odmenu za použitie diela v zmysle ustanovenia § 18 ods. 7 Autorského zákona, právo na odmenu pri ďalšom predaji originálu diela výtvarného umenia a právo na náhradu odmeny pri rozmnožovaní diela pre osobnú potrebu.

Konglomerát výhradných osobnostných a výhradných majetkových práv je východiskom pre vymedzenie jednotlivých potenciálnych neoprávnených zásahov, ktoré môžu mať povahu súkromnoprávnych, ale i verejnoprávnych autorskoprávnych deliktov.

Zodpovednosť za porušenie autorského práva

Autorské právo, obdobne ako ostatné práva duševného vlastníctva, je vystavené ohrozeniam alebo porušeniam viac než iné subjektívne práva. Autorskoprávnym deliktom rozumieme protiprávne konanie namierené proti výhradným osobnostným alebo výhradným majetkovým autorským právam (nie je však vylúčené ani to, že by jedným skutkom boli ohrozené alebo porušené práva z oboch uvedených zložiek). K neoprávneným zásahom do autorského práva dochádza z rôznych dôvodov, napríklad z neznalosti právnej úpravy, vlastných práv a povinností, ako i práv a povinností iných subjektov, opomenutím právnej povinnosti alebo aj jej úmyselným nesplnením.

Protiprávnosť počínaní vo vzťahu k autorskému dielu a naň viazaných práv je postihovaná normami súkromného i verejného práva. Základnú súkromnoprávnu úpravu hmotnoprávnych aspektov autorských práv a rovnako práv súvisiacich s autorským právom nachádzame v Autorskom zákone, ktorý v ustanovení § 56 demonštratívne vymedzuje autorskoprávne nároky z ohrozenia alebo porušenia autorského práva. Do úvahy však prichádza i uplatnenie všeobecných prostriedkov ochrany občianskych subjektívnych práv, a to svojpomoc (upravená v ustanovení § 6 Občianskeho zákonníka[311]) a ochrana pokojného stavu (upravená v ustanovení § 6 Občianskeho zákonníka), ale i  ustanovení týkajúcich sa zodpovednosti za škodu a bezdôvodné obohatenie. Okrem občianskeho práva nemožno popri autorskom práve nespomenúť aj obchodné právo, poskytujúce ochranu pred neoprávnenými zásahmi, ktoré naplnia znaky skutkovej podstaty nekalosúťažného konania. Súkromnoprávnu ochranu následne dopĺňajú aj viaceré verejnoprávne odvetvia, najmä ústavné právo, ktoré chráni subjektívne autorské právo ako základné ľudské právo, a významnou mierou sa na ochrane subjektívneho autorského práva podieľajú aj správne a trestné právo.

Vo všeobecnosti platí, že jednotlivé právne odvetvia poskytujú ochranu odlišným záujmom a vzťahom za využitia rôznych druhov noriem. Uvedené sa dôsledne uplatňuje i v autorskom deliktnom práve. Súkromnoprávne odvetvia, najmä občianske právo, autorské právo, ale i obchodné právo, chránia práva a oprávnené záujmy subjektov autorského práva nanajvýš privátnej povahy. „Keď hovoríme o civilnoprávnej ochrane autorských práv (osobnostných aj majetkových) reprezentovanej predovšetkým úpravou obsiahnutou v Autorskom zákone a Občianskom zákonníku, musíme mať na zreteli skutočnosť, že ide o ochranu subjektívnych záujmov na ochrane jednotlivých autorských práv, čo odôvodňuje reguláciu danej oblasti prevažne dispozitívnymi právnymi normami ponechávajúcimi značný priestor voľnosti účastníkov autorskoprávnych vzťahov pri určení vzájomných práv a povinností. Tejto širokospektrálnej ochrany sa možno dovolávať a úspešne domáhať proti akémukoľvek narušeniu práv a oprávnených záujmov, ktoré nie je v súlade s právom, pričom občianskoprávne konanie vo veciach autorskoprávnych začína (v súlade so zásadou dispozičnou) výlučne na návrh aktívne legitimovanej osoby. Jednoducho povedané, je výlučne na uvážení a rozhodnutí oprávneného subjektu aké práva a v ako rozsahu bude vymáhať, a či vôbec bude svoje práva uplatňovať na súde.“[312] Naproti tomu verejné právo reprezentuje a chráni spoločenské vzťahy významné z pohľadu štátu a spoločnosti ako celku. Od premetu záujmu sa následne odvíja i metóda jeho právnej regulácie, preto súkromné právo reguluje danú oblasť prevažne dispozitívnymi právnymi normami a verejné právo uprednostňuje kogentnosť úpravy.

Rozlišovanie jednotlivých druhov právnej zodpovednosti vychádza z rôznych skutkových podstát, teda z rôznych skutkov vymedzených všeobecnými znakmi, z rôzneho stupňa ich závažnosti, ale aj z rôznych druhov a intenzity hroziacich sankcií.

Trestnoprávna zodpovednosť za autorskoprávny delikt

Trestné právo je neodmysliteľnou súčasťou slovenského právneho poriadku, v dualistickej koncepcii zaraďovanou do subsystému verejného práva. Účel trestného práva nie je v legislatívnej rovine expressis verbis vyjadrený, možno ho však dovodiť z vymedzenia predmetu Trestného zákona. Z obsahu jednotlivých častí Trestného zákona (predovšetkým časti všeobecnej) možno vyvodiť, že jeho účelom je ochrana spoločnosti a jednotlivcov pred škodlivými konaniami, spravodlivo potrestať páchateľov, umožniť im opätovné zaradenie do spoločnosti a poskytnúť zadosťučinenie osobám poškodeným trestnými činmi, a to prostredníctvom ustanovení Trestného zákona a na základe postupov upravených v Trestnom poriadku.[313]

Trestnoprávna ochrana je autorským právam poskytovaná primárne prostredníctvom ustanovenia § 283 Trestného zákona[314] vymedzujúceho skutkovú podstatu trestného činu porušovania autorského práva, ktorý je systematicky zaradený do štvrtého dielu piatej hlavy osobitnej časti Trestného zákona nazvaného „Trestné činy proti priemyselným právam a proti autorskému právu“. Okrem toho však môže autorskoprávny delikt naplniť aj znaky skutkovej podstaty ďalších trestných činov, napríklad trestného činu poškodenia a zneužitia záznamu na nosiči informácií podľa ustanovenia § 247 Trestného zákona, poškodzovania a znehodnocovania kultúrnej pamiatky podľa ustanovenia § 248a Trestného zákona, falšovania predmetov kultúrnej hodnoty podľa ustanovenia § 249a Trestného zákona, zneužívania informácií v obchodnom styku podľa ustanovenia § 265 Trestného zákona a pod. Vzhľadom na zameranie príspevku sa podrobne sústredíme iba na trestný čin porušovania autorského práva podľa ustanovenia § 283 Trestného zákona.

Skutková podstata trestného činu porušovania autorského práva

Ustanovenie § 283 Trestného zákona je právnou normou s blanketnou dispozíciou, ktorá odkazuje na Autorský zákon, resp. ďalšie najmä medzinárodné a úniové pramene autorského práva. Práve z uvedeného dôvodu je pre trestnoprávnu ochranu relevantné vymedzenie subjektov autorského práva, predmetu ochrany, subjektívnych autorských práv, spôsobu ich výkonu a možností dispozície s nimi, ktoré nachádzame v Autorskom zákone.

Účelom zakotvenia uvedeného trestného činu porušovania autorského práva podľa ustanovenia § 283 Trestného zákona, a teda individuálnym objektom je zabezpečenie ochrany celospoločenského záujmu na ochrane autorského práva (chápaného v širšom zmysle) pred konaním napĺňajúcim znaky objektívnej stránky vymedzenej Trestným zákonom.

Objektívna stránka trestného činu je vonkajším vnímateľným prejavom trestného činu, charakterizovaným spôsobom spáchania trestného činu a jeho následkami, pričom ide o znak skutkovej podstaty, ktorým sa jednotlivé trestné činy navzájom najnápadnejšie odlišujú.[315] Objektívna stránka trestného činu porušovania autorského práva podľa § 283 ods. 1 Trestného zákona spočíva v konaní páchateľa, ktorým neoprávnene zasiahne do práv chránených Autorským zákonom.[316] „V súvislosti s uvedeným možno konštatovať, že v prevažnej väčšine prípadov pôjde o aktívne konanie páchateľa (tzn. môžeme hovoriť o komisívnom delikte). Samozrejme, nie je absolútne vylúčené naplnenie analyzovaného znaku skutkovej podstaty opomenutím konania, avšak bude k tomu dochádzať skôr sporadicky. Príkladom takého nekonania môže byť nevyvedenie páchateľa z omylu spočívajúceho v mylnej predstave o osobe autora.“[317] Neoprávnenosť predstavuje rozpor so zákonom, in concreto s ustanoveniami Autorského zákona, ktoré vymedzujú výhradné osobnostné a majetkové autorské práva, a naopak protiprávnosť zásahu bude vylučovať použitie diela v súlade s tzv. autorskými zmluvami, tzn. zmluvou o vytvorení diela alebo licenčnou zmluvou, a použitie diela v súlade so zákonnými licenciami upravenými v ustanoveniach § 24 a nasl. Autorského zákona. Neoprávnené je teda napríklad osobovanie si autorstva k dielu inej osoby, uverejnenie diela bez súhlasu autora, vykonanie zmien v diele, použitie diela spôsobom znižujúcim jeho hodnotu a pod.

V zmysle ustanovenia § 283 Trestného zákona v spojení s § 10 ods. 1 písm. b) Trestného zákona je trestný čin porušovania autorského práva prečinom, pretože ide o úmyselný trestný čin, za ktorý Trestný zákon v osobitnej časti ustanovuje trest odňatia slobody s hornou hranicou trestnej sadzby neprevyšujúcou päť rokov. V tejto súvislosti významným aspektom, ktorým je potrebné sa zaoberať, je závažnosť deliktu. Ustanovenie § 10 ods. 2 Trestného zákona totiž upravuje tzv. materiálny korektív, ktorý umožňuje nepostihovanie činov, ktoré by inak napĺňali znaky uvedené v Trestnom zákone a boli by trestne stíhateľné ako prečiny, ak je ich závažnosť nepatrná. Práve materiálna kategória protiprávnosti je tým, čo v praxi umožňuje určenie, kedy ide o trestný čin, a odlíšenie trestných činov od iných druhov deliktov. Trestný zákon stanovuje, že závažnosť činu je determinovaná spôsobom vykonania činu a jeho následkami, okolnosťami, za ktorých bol čin spáchaný, mierou zavinenia a pohnútkou páchateľa. Úlohou súdov potom je posúdenie závažnosti každého konkrétneho prípadu individuálne, pričom je nevyhnutné uvedomiť si, že uvedený materiálny znak je daný súborom viacerých skutočností, ktoré je nutné v každom jednotlivom prípade zvážiť ako celok, i keď môže byť pomer, s ktorým sa prihliada na tieto skutočnosti a na vzájomný vzťah medzi nimi, rôzny.[318] „Pri určovaní závažnosti prečinu porušovania autorského práva, ako viackrát vyslovil Najvyšší súd Českej republiky (napr. rozsudok Najvyššieho súdu Českej republiky z 13. júna 2001, sp. zn. 5 Tz 75/2001, ktorý sa vzťahuje na predchádzajúcu právnu úpravu, teda § 3 ods. 2 a 4 Trestného zákona, avšak analogicky tento názor možno aplikovať aj na súčasné vyjadrenie materiálneho korektívu), sa nevyžaduje presná kvantifikácia neoprávnených zásahov (napr. zistenie presného počtu verejne prehratých CD s hudobnými dielami), ale postačí zistenie tých skutkových okolností, z ktorých bude zrejmé, že k zásahu došlo aspoň v takom rozsahu, ktorý prekračuje „nepatrnú závažnosť“. Východiskom pri posudzovaní závažnosti činu pre spoločnosť môže byť počet verejných hudobných produkcií uskutočňovaných bez súhlasu autorov, resp. iných oprávnených osôb, doba ich trvania a aspoň minimálne množstvo prehratých nosičov a skladieb, pričom obdobne možno použiť aj listinné dôkazy majúce výpovednú hodnotu o druhu a množstve verejne prehrávaného repertoáru.“[319]

Podľa ustanovenia § 19 Trestného zákona páchateľom trestného činu je fyzická osoba, ktorá sama svojim konaním naplní všetky znaky skutkovej podstaty príslušného trestného činu ustanovené v osobitnej časti Trestného zákona. Trestná zodpovednosť je pritom budovaná na dvoch predpokladoch, ktorými sú vek a príčetnosť. Páchateľom trestného činu porušovania autorských práv podľa ustanovenia § 283 Trestného zákona môže byť ktorýkoľvek trestne zodpovedný subjekt, ktorý nedisponuje, resp. disponuje len určitými autorskými právam k dielu. Z kriminalistického hľadiska vôbec nie je jednoduché zovšeobecniť charakteristické znaky páchateľov trestných činov proti autorskému právu a duševnému vlastníctvu vôbec, a najmä z dôvodu, že porušovanie autorských práv zasahuje široké spektrum ľudskej činnosti a je uskutočňované masovo. Významnú úlohu nezohráva ani veková skladba, nakoľko páchateľov možno nájsť vo všetkých vekových skupinách.[320] Uvedená trestná činnosť v súčasnosti nie je ojedinelá a protiprávne aktivity páchateľov vykazujú vysokú latentnosť a mnohokrát aj znaky organizovaného zločinu. „V niektorých prípadoch bude príznačná odborná znalosť páchateľa, prípadne aj súčinnosť viacerých osôb alebo špeciálne postavenie, či povolanie páchateľa (napr. správca počítačovej siete, podnikateľ a pod.). Typické pre vyšetrovanie tohto druhu trestných činov je prvotné priznanie trestnej činnosti samotnými páchateľmi, ktorí sú v prevažnej väčšine prípadov doposiaľ netrestaní, bez skúsenosti s protiprávnym konaním. Po vznesení obvinenia už však situácia taká jednoznačná nie je, pretože práve títo páchatelia často využívajú svoje právo odmietnuť výpoveď alebo sa sústredia na popieranie subjektívnej stránky skutkovej podstaty toho-ktorého trestného činu (napríklad sa uchyľujú k tvrdeniam, že nevedeli, že nimi ponúkaný a predávaný tovar je falzifikátom).“[321] Typická motivácia páchateľov na spáchanie niektorého z trestných činov proti duševnému vlastníctvu tkvie predovšetkým a najčastejšie v ziskuchtivosti, znížení výrobných nákladov alebo získaní požadovaného tovaru za nižšie ceny ako legálne produkty.[322]

V súvislosti s páchateľmi trestných činov proti autorskému právu nemožno nespomenúť problematiku postavenia právnických osôb. V Slovenskej republike ich trestnoprávna zodpovednosť s účinnosťou od 1. septembra 2010 vychádza z modelu nepriamej trestnej zodpovednosti právnických osôb, ktorý predstavuje možnosť sankcionovania právnickej osoby uložením ochranného opatrenia zhabania peňažnej čiastky v zmysle ustanovenia § 83a Trestného zákona a ochranného opatrenia podľa § 83b Trestného zákona.[323]

Pre založenie trestnoprávnej zodpovednosti je nevyhnutné venovať pozornosť i naplneniu posledného obligatórneho znaku skutkovej podstaty trestného činu, a to subjektívnej stránke, ktorá je zásadným limitom pre možnosť uplatnenia trestnoprávnej ochrany. V tejto súvislosti je potrebné pamätať na to, že pokiaľ má byť neoprávnený zásah do autorského práva kvalifikovaný ako trestný čin, je nevyhnutné preukázanie úmyslu neoprávnene zasiahnuť do autorských práv. Priamy úmysel bude daný vtedy, v prípade, ak páchateľ vie, že autorské dielo, ktoré používa, je „majetkom“ inej osoby (jednoducho povedané, má vedomosť o tom, že ho používa neoprávnene). Na založenie trestnoprávnej zodpovednosti však bude postačovať aj preukázanie nepriameho úmyslu. Uvedená forma úmyselného zavinenia spočíva v tom, že páchateľ vie, že sa svojim konaní môže dopustiť trestného činu, a pre ten prípad je s daným následkom uzrozumený. „O nepriamy úmysel podľa rozhodnutia Krajského súdu v Plzni z 23. augusta 1994, sp. zn. 7 To 286/94 môže ísť napríklad pri ďalšom rozširovaní pirátskych rozmnožením chráneného diela, ak ich páchateľ získal sám za nedôvodne a neprimerane nízku cenu. Páchateľovi trestného činu porušovania autorského práva teda musí byť pripísateľné, že vedel o svojom neoprávnenom zasahovaní do autorských práv alebo že s touto možnosťou bol uzrozumený. Inak povedané úmysel páchateľa sa musí vzťahovať na jeho vedomie o tom, že ide o dielo ako výsledok tvorivej duševnej činnosti inej osoby, pričom nie je relevantné, či pozná presný zákonom daný rozsah práv, do ktorých zasahuje. Táto znalosť sa však vzťahuje výlučne na skutkové okolnosti, nie na okolnosti právne (znalosť právnej úpravy sa nevyžaduje).“[324]

Po preukázaní naplnenia všetkých vyššie uvedených obligatórnych znakov skutkovej podstaty trestného činu porušovania autorského práva podľa § 283 Trestného zákona možno voči páchateľovi uplatniť trestnoprávne sankcie. V základnej skutkovej podstate Trestný zákon umožňuje uložiť trest odňatia slobody až na dva roky. Podľa okolností konkrétneho prípadu možno zvažovať i uloženie alternatívnych trestoch, spomedzi ktorých prichádza do úvahy podmienečný odklad výkonu trestu odňatia slobody (za splnenia podmienok stanovených v ustanovení § 49 Trestného zákona), podmienečný odklad výkonu trestu odňatia slobody s probačným dohľadom (§ 51 Trestného zákona), trest povinnej práce (§ 54 Trestného zákona), peňažný trest (§ 56 Trestného zákona) a trest prepadnutia veci (§ 60 Trestného zákona).

Záver

Oblasť autorského práva je jednou z najrýchlejšie sa rozvíjajúcich právnych oblastí. Subjektívne autorské práva sú v súčasnosti častým terčom neoprávnených zásahov a problematika zabezpečenia adekvátnej ochrany by nemala byť postavená mimo zorného uhla pozornosti právnej teórie ani právno-aplikačnej praxe. V súčasnosti ochranu subjektívnych autorských práv zabezpečujú viaceré súkromnoprávne i verejnoprávne odvetvia. Široký diapazón rôznych právnych prostriedkov ochrany však nepredstavuje priestor pre svojvoľné uplatňovanie právnej ochrany ktorýmkoľvek právnym odvetvím. Naopak pri voľbe adekvátneho prostriedku civilného, správneho či trestného práva je nevyhnutné zohľadňovať viaceré skutočnosti a „odstupňovať“ tak mieru represie v závislosti od intenzity porušenia či ohrozenia práv chránených Autorským zákonom a jeho následku.

V právnoaplikačnej praxi však často nie je jednoduché zhodnotiť mieru závažnosti autorskoprávneho deliktu, a to najmä z dôvodu výkladovej nejasnosti. Nedostatok jednoznačného a precízneho zákonného vyjadrenia skutkovej podstaty trestného činu porušovania autorských práv podľa ustanovenia § 283 Trestného zákona v istej miere odstraňuje judikatúra, a to predovšetkým prostredníctvom rozboru základných zásad, na ktorých je budovaná trestnoprávna ochrana.

Predmetom trestnoprávnych normatívov je úprava tých spoločenských „konfliktov“ prejavujúcich sa najzávažnejším dopadom na primárnu funkčnosť spoločnosti, ktoré zákonodarca opisne vymedzuje formou skutkových podstát spoločensky nebezpečných činov. Treba pri tom mať napamäti, že trestné právo vystupuje ako ulitima ratio, prostriedky majú a jednoznačne musia byť používané len v tých prípadoch, kedy použitie prostriedkov iných právnych odvetví neprichádza do úvahy, resp. ich použitie by bolo zjavne neúčelné či nepostačujúce.[325] Trestné právo tak má poskytovať ochranu záujmom, na ktorých trvá celá spoločnosť. Oblasť ochrany subjektívnych autorských práv je prioritne zabezpečovaná normami a inštitútmi autorského a občianskeho práva. Preto nie je namieste, aby aktivitu oprávneného subjektu suplovali orgány činné v trestnom konaní a aby prostriedky trestnej represie slúžili na uspokojovanie subjektívnych práv civilnoprávnej povahy, pokiaľ nie sú splnené predpoklady vzniku trestnej zodpovednosti.[326] V súlade s princípom proporcionality, ktorý je charakteristický pre demokratický právny štát, je nevyhnutné vnímať trestné právo a jeho inštitúty ako krajné prostriedky ochrany spoločenských vzťahov, a preto súdy pri rozhodovaní konkrétneho prípadu majú svoje úvahy sústrediť najmä na posudzovanie toho, či v danej veci prevažuje záujem spoločnosti na stíhaní takého konania ako trestného činu, či použitie prostriedkov trestnej represie je oprávnené vzhľadom na sledovaný cieľ a či neexistuje alternatívne riešenie v mimotrestnej oblasti.[327]

Napriek naznačeným „riešeniam“ posudzovania autorskoprávneho deliktu ako trestného činu sa domnievam, že v záujme posilnenia právnej istoty v oblasti vymožiteľnosti autorských práv by bolo v intenciách úvah de lege ferenda vhodné zaoberať sa potrebou abstrahovania judikovaných názorov domácich i zahraničných súdov a ich zovšeobecnenia do legislatívneho zakotvenia a precízneho vyjadrenia skutkovej podstaty v trestných kódexoch.

JUDr. Vincent DANIHEL

Fakulta práva PEVŠ, Ústav verejného práva

doktorand

vincent.danihel@gmail.com

Zoznam použitých zdrojov

• BURDA, E. a kol. 2010. Trestný zákon. Všeobecná časť : Komentár. I. diel. 1. vydanie. Praha : C. H. Beck, 2010. 1130 s. ISBN 978-80-7400-324-0.

• BURDA, E. a kol. 2011. Trestný zákon. Osobitná časť : Komentár. II. diel. 1. vydanie. Praha : C. H. Beck, 2011. 1608 s. ISBN 978-80-7400-394-3.

• JELÍNEK, J., HERCZEG, J. 2012. Zákon o trestní odpovědnosti právnických osob a řízení proti nim. Komentář s judikaturou. Vydání první. Praha : Leges, 2012. 208 s. ISBN 978-80-87576-07-6.

• MUSIL, J., KONRÁD, Z., SUCHÁNEK, J. 2004. Kriminalistika. 2. přepracované a doplněné vydání. Praha : C. H. Beck, 2004. 606 s. ISBN 80-7179-878-9.

• PORADA, V. a kol. 2007. Kriminalistická metodika vyšetřování. Plzeň : Aleš Čeněk, 2007. 231 s. ISBN 978-80-7380-042-0.

• SKORKOVÁ, V. 2011. Trestnoprávna versus civilnoprávna ochrana autorských práv. In HAMUĽÁK, O. (ed.). 2011. Právo v umění a umění v právu : sborník odborných příspěvků z mezinárodní konference Olomoucké debaty mladých právníků 2011. Praha : Leges, 2011. ISBN 978-80-8757-614-4. s. 311-318.

• SKORKOVÁ, V. 2012. Trestnoprávne aspekty porušovania autorských práv. In Právna revue. ISSN 1338-5593, 2012, roč. I, č. 2, s. 62-68.

• ŠÁMAL, P. a kol. 2009. Trestní zákoník I. § 1 až 139 : Komentář. 1. vydání. Praha : C. H. Beck, 2009. 1303 s. ISBN 978-80-7400-109-3.

• ŠÁMAL, P. a kol. 2010. Trestní zákoník II. § 140 až 421 : Komentář. 1. vydání. Praha : C. H. Beck, 2010. 2011 s. ISBN 978-80-7400-178-9.

• ŠÁMAL, P. a kol. 2012. Trestní odpovědnost právnických osob. Komentář. 1. vydání. Praha : C. H. Beck, 2012. 820 s. ISBN 978-80-7400-116-1.

• TELEC, I., TŮMA, P. 2007. Autorský zákon. Komentář. 1. vydání. Praha : C. H. Beck, 2007. 989 s. ISBN 978-80-7179-608-4.

[1] Slovenská akadémia vied je samosprávnou verejnou inštitúciou, no zároveň aj právnickou osobou štátu má status zriaďovateľa tak Ústredného archívu SAV ako aj jednotlivých vedeckých organizácií SAV.

[2] Viď §15 ods. 1) zákona o SAV: “Zriaďovateľom organizácie je akadémia. Organizácia je právnická osoba. Práva a povinnosti akadémie ako správcu rozpočtovej kapitoly vo vztahu k organizáciám v jej pôsobnosti upravuje osobitný predpis,” zákon c. 253/2004 o rozpočtových pravidlách verejnej správy.

[3] Zriaďovacia listina Ústredného archívu SAV čl. 1 ods. 1.

[4] Zriaďovacia listina Ústredného archívu SAV čl. 1 ods. 2.

[5] Viď http://www.archiv.sav.sk/posobnost.php. Prístup 1.5.2013.

[6] Napríklad Predsedníctvo SAV (ako výkonný samosprávny orgán SAV) rozhoduje o výške pridelených finančných prostriedkov alebo o maximálnom počte pracovníkov subjektov, ktorých je zriaďovateľom.

[7] Obdobnú povinnosť ustanovuje aj § 3 ods. 1 českého zákona o archívnictve. Rozdiel je v tom, že povinnosť „uchovávať dokumenty a umožniť výber archiválií má len taxatívne orčený okruh subjektov, medzi nimi aj verejné výskumné inštitúcie.

[8] Takéto rozhodovanie o dokumentárnej hodnote by sa z logiky veci nemalo vzťahovať na tie dokumenty, ktoré sú archívnymi dokumentmi automaticky ex lege. Podľa slovenského zákona o archívoch (§2 ods. 2) sú to filmové a zvukové záznam, ktoré vznikli do roku 1950. Ak porovnáme tento katalóg s obdobnou českou úpravou, tak česká úprava je v tomto smere rozsiahlejšia. Podľa § 5 ods. 1) českého zákona o archívnictve sa za archiválie automaticky považujú a) všetky dokumenty, ktoré vznikli do roku 1850, b) dokumenty z oblasti priemyslovej a poľnohospodárskej výroby, úverovej sústavy a poisťovníctva, finančného a banského podnikania vrátane patentov na významné vynálezy, ktoré vznikli do roku 1900, c) fotografické záznamy, toré vznikli do roku 1900, d) zvukové záznamy vzniklé do roku 1930, e) filmové záznamy vzniklé do roku 1930.

[9] viď §8 ods. 2 písm. a) zákona o archívoch

[10] viď §8 ods. 2 písm. c) zákona o archívoch

[11] viď § 24 ods. 3 písm. b) a taktiež §28 zákona o archívoch

[12] Vid § 24 ods, 3 zákona o archívoch,

[13] Hoci Ústredný archív SAV bol zriadený k 1.1. 1963, predmetná zriaďovacia listina bola vydaná uznesením Predsedníctva SAV č. 424C zo dňa 24.9.2002.

[14] viď § 13 ods. 6 zákona o archívoch

[15] viď § 13 ods. 2 písm. c) zákona o archívoch

[16] Napríklad z dôvodu, že archív disponuje klimatizovanými priestormi s konštantnou teplotou a vlhkosťou a teda má lepšie podmienky na to aby sa obmedzila degradácia materiálu na ktorom je obsah dokumentu zaznamenaný.

[17] ako aj podľa článku 3 ods. 12 písm. b) Organizačného poriadku SAV

[18] viď § 4 ods. 2 písm a) zákona o SAV

[19] napríklad „zverejnenie výšky úhrady za poskytnutie služieb” alebo „zverejnenie na úradnej tabuli”

[20] V poznámkovom aparáte predmetného zákona sa v tejto súvislosti uvádza zákon č. 412/2005 Sb. o ochraně utajovaných skutečností a o bezpečnostní způsobilosti, pričom možno predpokladať, že tu nejde o exemplifikáciu.

[21] viď § 13 ods. 2

[22] ak stav spracovania archiválií sprístupnenie neumožňuje

[23] viď § 29 ods. 4 zákona o archívoch

[24] Táto výnimka sa vzťahuje aj právnych nástupcov pôvodsov archiválií, ku ktorám žiadajú prístup.

[25] Na Slovensku je len jedno také zariadenie Bosch FDL 2 zo začiatku 90. rokov 20. storočia vo filmových laboratóriách Slovenskej televízie (RTVS))

[26] viď § 8 ods. 2 písm. b) zákona o archívoch

[27] Viď §73 ods. 1 písm a) českého zákona o archivnictví

[28] viď § 21 ods. 1 zákona o archívoch

[29] viď § 21 ods. 1 zákona o archívoch

[30] viď § 29 ods. 4 zákona o archívoch

[31] Maximálna výška tekjo pokuty je do 1659 EUR ak ide o pristupok (§30a ods. 1 písm. r) a ods, 2) zákona o archívoch) alebo o iný správny delikt (31 ods. 1 písm. d)/1. zákona o archívoch).

[32] Maximálna výška tekjo pokuty je do 16596 EUR ak ide o pristupok (§30a ods. 1 písm. e) a f) a ods, 2) zákona o archívoch) alebo o iný správny delikt (31 ods. 1 písm. b)/1. a 2. zákona o archívoch).

[33] viď § 24 ods. 2 zákona o archívoch

[34] viď § 30 zákona o archívoch

[35] Tento článek je výstupem projektu Hledání právní úpravy pro osiřelá díla, PF_2013_001, jehož řešení je spolufinancováno prostředky Interní grantové agentury Univerzity Palackého v Olomouci. Základní teze článku autor přednesl na mezinárodní vědecké konferenci Olomoucké právnické dny 2013: sekce práva duševního vlastnictví. Autor působí na Katedře občanského práva a pracovního práva Právnické fakulty Univerzity Palackého v Olomouci a v Advokátní kanceláři Narcis Tomášek & partneři.

[36] Jinak též také díla rozebraná.

[37] Tj. uspořádání vztahů právních, vztahů jednotlivce podle jeho vůle. Srov. čl. 2 odst. 4 Ústavy ČR, čl. 2 odst. 3 LZPS. Příp. též srov. čl. 2 odst. 1 Ústavy německé spolkové republiky (Grundgesetz für die Bundesrepublik Deutschland).

[38] Srov. KHONG W.K., Denis. Orphan Works, Abandonware and the Missing Market for Copyrighted Goods. International Journal of Law and Information Technology. 2007, Vol. 15, s. 54-89.

[39] Tamtéž.

[40] Tamtéž.

[41] Jejich cena se ale časem opět zvyšuje se vzrůstající nedostupností, kdy se z nich postupně stávají unikáty, které jsou vyhledávány např. mezi sběrateli. Často však i běžný uživatel by rád ocenil krásu a unikátnost díla původního, avšak takové dílo je nedostupné. Složitější situace ale nastává v případě počítačových programů, neboť nové verze často vyžadují vyšší nároky na technické vybavení (hardware). Pokud tomu tak je, nová verze počítačového programu vyřazuje z užití i funkční hardware. V jiných případech se může stát, že po několika letech je starší verze programu sice stále dostupná, ale pro změnu není kompatibilní s novým hardware. Podobné problémy vznikají i v případě tzv. shareware, jehož funkcionalita závisí na budoucí podpoře ze strany nositele práv.

[42] Viz KHONG W.K., Denis. Orphan Works, Abandonware and the Missing Market for Copyrighted Goods. International Journal of Law and Information Technology. 2007, Vol. 15, s. 54-89.

[43] Tamtéž.

[44] Při bližším pohledu je překvapivé, nakolik je model řešení pro osiřelá díla na základě rozšířené kolektivní správy podobný modelu řešení Google Books. Oba modely umožňují relativně snadné provedení hromadné digitalizace a vyhnutí se obtížím, které jsou spojené s individuálním sjednáním licenčních smluv. V případě rozšířené kolektivní správy zastupuje zájmy nositelů práv kolektivní správce, v případě Google Books zastupovaly zájmy nositelů práv autorský spolek, asociace nakladatelů a další osoby, a tyto zájmy byly vyjádřeny v dohodě o smíru, jejíž účinky mohly být vztaženy na další nositele práv pouze na základě schválené dohody soudem. Co je odlišné, je však legitimita. Zatímco rozšířená kolektivní správa je legitimním institutem autorského práva, který podléhá testu poměrnosti a nevytváří ničí monopol, Google Books je založen na porušování principů současnosti účinného autorského práva a vytváří monopol jedné obchodní společnosti, a proto i přesto, že projekt Google Books získal před několika dny svoji legitimitu, domnívám se, že se stále jedná primárně o urovnání sporu mezi nositeli práv a společností Google, ale nikoli o koncepční řešení pro problematiku osiřelých děl srovnatelné s rozšířenou kolektivní správou.

[45] TELEC, Ivo, TŮMA, Pavel. Autorský zákon. Komentář. 1. vyd. Praha: C. H. BECK, 2007, s. 828.

[46] Srov. § 50 odst. 2 dánského autorského zákona (zákon č. 202 ze dne 27. února 2010 v konsolidovaném znění).

[47] § 101 odst. 9 AutZ.

[48] Srov. Důvodová zpráva k návrhu zákona o osiřelých dílech (ke dni 11. 1. 2013).

[49] Norský autorský zákon (zákon č. 2 ze dne 12. května 1961).

[50] Dánský autorský zákon (zákon č. 202 ze dne 27. února 2010 v konsolidovaném znění).

[51] Viz § 42b až § 42f švédského autorského zákona (zákon č. 729 ze dne 30. prosince 1960).

[52] Finský autorský zákon (zákon č. 404 ze dne 8. července 1961).

[53] Srov. GERVAIS, Daniel J. Application of an extended collective licesing regime in Canada: Principles and issues related to implementation. Study Prepared for the Department of Canadian Heritage. 2003, s. 6.

[54] New Agreement: National Library of Norway’s “Bokhylla” Digital Bookshelf Expands, Database Will Continue to Include Books With a Valid Copyright. Library Journal [on-line]. 2012 [cit. 2013-04-19]. Dostupné z: http://www.infodocket.com/2012/08/30/booksebooks-a-brief-look-at-norways-bokhylla-digital-library-of-ebooks/

[55] RINGNALDA, Allard. Orphan Works, Mass Rights Clearance, and Online Libraries: The Flaws of the Draft Oprhan Works Directive and Extended Collective Licensing as a Solution. 16 s.

[56] Srov. MYŠKA, Matěj, Libor KYNCL, Radim POLČÁK a Jaromír ŠAVELKA. Veřejné licence v České republice. Brno: Tribun EU, s. r. o., 2012, s. 29.

[57] Srov. § 46 odst. 5 AutZ.

[58] Viz vyhláška Ministerstva kultury č. 488/2006 Sb., ze dne 16. října 2006, kterou se stanoví typy přístrojů k zhotovování rozmnoženin, typy nenahraných nosičů záznamů a výše paušálních odměn.

[59] Jako první se náhradní odměny objevily v Německu v roce 1965. Srov. rozhodnutí Nejvyššího soudu Spolkové republiky Německo ve věci GEMA v Grundig, ZR 8/54, 17 BGHZ 266; 1955 GRUR 492, ze dne 18. května 1955.

[60] § 29 odst. 1 AutZ.

[61] Rozsudek soudního dvora ve věci Padawan SL v Sociedad General de Autores y Editores de Espana (SGAE), C-467/08, ze dne 21. října 2010.

[62] KHONG W.K., Denis. Orphan Works, Abandonware and the Missing Market for Copyrighted Goods. International Journal of Law and Information Technology. 2007, vol. 15, s. 54-89.

[63] Tamtéž.

[64] Che Guevara photographer sues. BBC News [on-line]. [cit. 2013-02-23]. Dostupné z: http://news.bbc.co.uk/2/hi/americas/870176.stm., Guerrillero Heroico: a Brief History. In: ZIFF, Trisha. [on-line]. [cit. 2013-02-23]. Dostupné z: http://www.vam.ac.uk/vastatic/microsites/1541_che/files/85/curators_essay.pdf

[65] Francouzský zákon o digitálním užívání nedostupných knižních děl 20. století (zákon č. 287 ze dne 1. března 2012).

[66] GUIBAULT, Lucie. France solves its XXe century book problem!. In: Kluwer Copyright Blog [on-line]. 2012 [cit. 2013-04-21]. Dostupné z: http://kluwercopyrightblog.com/2012/04/13/france-solves-its-xxe-century-book-problem/

[67] Kodex duševního vlastnictví (zákon č. 92-597 ze dne 1. července 1992).

[68] Více k tomu viz GUIBAULT, Lucie. France solves its XXe century book problem!. In: Kluwer Copyright Blog [on-line]. 2012 [cit. 2013-04-21]. Dostupné z: http://kluwercopyrightblog.com/2012/04/13/france-solves-its-xxe-century-book-problem/

[69] Rozhodnutie Európskej centrálnej banky z 20. marca 2003 o nominálnych hodnotách, špecifikáciách, reprodukcii, výmene a sťahovaní euro bankoviek z obehu (ECB/2003/4), článok 2, odsek 3

[70] Vyhláška Národnej banky Slovenska č. 456/2001 Z. z., § 1 ods. 2.

[71] Vyhláška Národnej banky Slovenska č. 456/2001 Z. z., § 1 ods. 4.

[72] Autor je odborným asistentem na Právnické fakultě Univerzity Palackého v Olomouci a patentovým zástupcem (M+D). Rovněž působí na Panevropské vysoké škole.

[73] Černý, M.: Tradiční názvy a označení zeměpisných údajů, In PDV/IPL-UPOL:OPDNY 2012, (Michal Černý, ed.), Olomouc : Iuridicum Olomoucense, 2013. E-kniha (formát mobipocket) dostupná on-line na adrese: http://www.michalcerny.net/PDV-IPL-UPOL-OPDNY2012.mobi

[74] Překlad autora

[75] V pozdější době došlo k zápisu označení „Danablu“ jako chráněného zeměpisného označení a v době přípravy tohoto příspěvku byla podána a projednávána žádost o zápis „Danablu“ jako chráněného označení původu (v obou případech v komunitárním systému)

[76] Nařízení 1601/91, kterým se stanoví obecná pravidla pro definici, označování a obchodní úpravu aromatizovaných vín, aromatizovaných, vinných nápojů a aromatizovaných vinných koktejlů

[77] Černý, M.: Tradiční názvy a označení zeměpisných údajů, In PDV/IPL-UPOL:OPDNY 2012, (Michal Černý, ed.), Olomouc : Iuridicum Olomoucense, 2013. E-kniha (formát mobipocket) dostupná on-line na adrese: http://www.michalcerny.net/PDV-IPL-UPOL-OPDNY2012.mobi

[78] Tento nelegislativní akt je dostupný on-line na stránkách Úředního věstníku Evropské Unie, který je dostupný na adrese: http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=OJ:L:2013:302:0001:0006:CS:PDF

[79] Srov.zveřejnění žádosti o změnu podle čl.6 odst.2 nařízení Rady (ES) č. 510/2006 (2012/C 150/08), dostupné on-line na adrese: http://eurlex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=OJ:C:2012:150:0013:0017:CS:PDF

[80] Lochmanová, L.: Práva na označení, Praha : Orac, 1997, s. 123

[81] Konečně ani později do rejstříku označení původu a zeměpisných označení podle zákona č. 452/2001 Sb.

[82] http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=OJ:C:2012:283:0011:0017:CS:PDF

[83] Tato vyhláška byla vydána v rámci provedení zákona č. 111/1927 Sb.

[84] Nařízení ze dne 04.08.2010, rozesláno 05.08.2010, vstup v platnost (účinnost) od dvacátého dne od jeho vyhlášení – od 25.08.2010. Kolizní výraz tak může být používán nejdéle do 25.08.2015.

[85] Zejm. maďarské zdroje jej považují za nejstarší, s doloženým užíváním již od r. 1737

[86] Tokajská vinohradnická oblast byla v důsledku Trianonské smlouvy a zakotvení hranic ČSR rozdělena – její malá část e nacházela na území ČSR, od r.1993 na území Slovenské republiky

[87] Slovenské označení se v poslední době měnilo, po určitou část bylo chráněno jako zeměpisné označení

[88] italské

[89] francouzské

[90] Touto ochranou se velmi ztížila ochrana slovenského označení Tokajské/Tokaj apod. v pozdějších dobách

[91] K definice pojmu původní produkt srov. Protokol o definici pojmu „původní produkty“ a o metodách právní spolupráce, in http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=OJ:L:2011:127:1344:1414:CS:PDF

[92] Dle vlastních zjištění autora přinejmenším ve třech.

[93] Srov. http://www.mkcr.cz/cz/kulturni-dedictvi/regionalni-a-narodnostni-kultura/seznam_nem_statku/seznam-nematerialnich-statku-tradicni-a-lidove-kultury-ceske-republiky-37400/ rovněž také www.lidovakultura.cz

[94] Alžírsko, Antigua a Barbuda, Argentina, Austrálie, Bangladéš, Belgie, Benin, Bhútán, Brazílie, Bulharsko, Burkina Faso, Čad, Dánsko, Dominikánská republika, Džibuti, Ekvádor, Egypt, Evropská unie, Finsko, Francie, Gabun, Ghana, Grenada, Guatemala, Guinea, Guinea-Bissau, Honduras, Indie, Indonésie, Irsko, Itálie, Japonsko, Jihoafrická republika, Jordánsko, Kambodža, Kapverdy, Kolumbie, Kongo, Korejská republika, Kostarika, Kypr, Demokratická republika Kongo, Keňa, Libanon, Litva, Lucembursko, Madagaskar, Maďarsko, Mali, Maroko, Mauretánie, Mexiko, Mikronésie, Moldávie, Mongolsko, Mosambik, Německo, Niger, Nigérie, Nizozemí, Norsko, Palau, Panama, Peru, Pobřeží slonoviny, Polsko, Portugalsko, Rakousko, Rumunsko, Rwanda, Řecko, Salvador, Senegal, Spojené království Velké Británie a Severního Irska, Srbsko, Seychely, Slovinsko, Somálsko, Středoafrická republika, Súdán, Španělsko, Švédsko, Švýcarsko, Tádžikistán, Thajsko, Togo, Tunis, Ukrajina, Uruguay, Vanuatu, Jemen.

[95] Ochrannými známkami s dobrým jménem se více zabývá např. Charvát, Radim: Ochranné známky s dobrým jménem v judikatuře Soudního dvora Evropské unie. In PDV/IPL-UPOL:OPDNY 2012. Sekce práva duševního vlastnictví Olomouckých právnických dnů 2012. Elektronická kniha (formát mobipocket). ISBN 978-80-87382-49-3. Dostupná on-line na adrese: www.michalcerny.net/iuridicum.html

[96] Gongol, Tomáš: The Preliminary Ruling Decision in the Case of Google vs. Louis Vuitton Concerning the AdWord Service and its Impact on the Community Law. In The Amfiteatru Economic Journal. 2013, vol. 15, č.33, s.246-260. ISSN 1582-9146.

[97] Mgr. Barbora K r á l i č k o v á, PhD., Ústav štátu a práva SAV, Bratislava.

[98] Táto práca bola podporovaná Agentúrou na podporu výskumu a vývoja na základe zmluvy č. APVV-0340-10.

[99] Pozri aj SINACORE-GUINN, D.: Collective Administration of Copyright and Neighbouring Rights. Interantional Practices, Procedures, and Organizations. Boston, Toronto, London: Little, Brown and Company, 1993. ISBN 0-316-79232-2; ADAMOVÁ, Z.: Kolektívna správa autorského práva a práv súvisiacich s autorským právom. In ŠVIDROŇ, J., ADAMOVÁ, Z., NÁVRAT, M., ŠKREKO, A. (Ed. Švidroň, J.): Právo duševného vlastníctva v informačnej spoločnosti a v systéme práva. Bratislava: VEDA, 2009. s. 158 a n.

[100] Porovnaj § 78 ods. 1 zákona č. 618/2003 Z. z. o autorskom práve a právach súvisiacich s autorským právom (autorský zákon) v znení neskorších predpisov (ďalej len „autorský zákon“), podľa ktorého účelom kolektívnej správy práv podľa tohto zákona je kolektívne uplatňovanie a kolektívna ochrana majetkových práv autora a majetkových práv výkonného umelca, výrobcu zvukového záznamu, výrobcu zvukovo-obrazového záznamu a vysielateľa a umožnenie uvedenia predmetu týchto práv na verejnosti. Pokiaľ ide o právne postavenie organizácií kolektívnej správy práv, porovnaj § 79 ods. 1 autorského zákona, v zmysle ktorého organizácia kolektívnej správy je právnická osoba, ktorej bolo udelené oprávnenie na výkon kolektívnej správy.

[101] LÁNCHINI, P.: The CISAC Case Under the Wouters Doctrine. (2012) E.C.L.R, Issue 3, s. 109.

[102] Návrh smernice Európskeho parlamentu a Rady o kolektívnej správe autorských práv a súvisiacich práv a o poskytovaní multiteritoriálnych licencií na práva na využívanie hudobných diel online na vnútornom trhu (KOM(2012) 372 v konečnom znení; pracovný dokument návrhu smernice vedený pod medziinštitucionálnym spisovým č. 2012/0180 (COD), návrh v predloženom znení dňa 17.7.2012 pod č. 12669/12). Následne boli predložené ďalšie kompromisné návrhy – dňa 5.4.2013 bol predložený kompromisný návrh pod č. 8013/13, dňa 31.5.2013 bol predložený kompromisný návrh pod č. 9743/13.

[103] K širokému spektru rôznych aspektov tvorivej duševnej činnosti človeka pozri aj ŠVIDROŇ, J.: Základy práva duševného vlastníctva. Bratislava: JUGA, 2000; ŠVIDROŇ, J. Právo duševného vlastníctva. In: LAZAR, J. a kol. Základy občianskeho hmotného práva 2. Bratislava: Iura Edition, 2004; ŠVIDROŇ, J.:Právnohistorické a právnoteoretické základy práva duševného vlastníctva a jeho miesto v systéme slovenského práva. In: ŠVIDROŇ, J. – ADAMOVÁ, Z. – ŠKREKO, A. – NÁVRAT, M.: Právo duševného vlastníctva v informačnej spoločnosti a v systéme práva. Bratislava: VEDA – vydavateľstvo SAV, 2009; ŠKREKO, A. Priemyselné práva v informačnej a poznatkovo orientovanej spoločnosti. In ŠVIDROŇ, J., ADAMOVÁ, Z., NÁVRAT, M., ŠKREKO, A. (Ed. Švidroň, J.) Právo duševného vlastníctva v informačnej spoločnosti a v systéme práva. Bratislava: VEDA, 2009; TELEC, I. Přehled práva duševního vlastnictví. Lidskoprávni základy, Licenční smlouva. 1. díl. 2. vyd. Brno : Doplněk, 2007; TELEC, I. TŮMA, P. Autorský zákon – Komentář, C.H.BECK, 2007; HUSOVEC, M. Uznávací nárok a uznávacia žaloba v práve duševného vlastníctva, In: Justičná Revue, č. 4/2011.

[104] LÁNCHINI, P.: op. cit., pozn. č. 3, s. 109.

[105] FICSOR, M. Collective Management of Copyright and Related Rights. Geneva: World Intellectual Property Organization, 2002, s. 15-16.

[106] LÁNCHINI, P.: op. cit., pozn. č. 3, s. 109.

[107] Odpoveď Maria Montiho, zastupujúceho Európsku komisiu na písomnú otázku E-2255/96 Klaus-Heiner Lehne (PEE) (12. novembra 1996), Úradný vestník EÚ C105, 3. apríla 1997.

[108] Pozri § 8 ods. 1 zákona č. 136/2001 Z. z. o ochrane hospodárskej súťaže a o zmene a doplnení zákona Slovenskej národnej rady č. 347/1990 Zb. o organizácii ministerstiev a ostatných ústredných orgánov štátnej správy Slovenskej republiky v znení neskorších predpisov v znení neskorších predpisov (ďalej len „zákon o ochrane hospodárskej súťaže“). Pre zákonné vymedzenie praktiky zneužívania dominantného postavenia pozri § 8 ods. 2 až 6 zákona o ochrane hospodárskej súťaže.

[109] Podrobnejšie k otázkam vzájomného vzťahu práva duševného vlastníctva a súťažného práva a osobitne vzťahu autorského práva a súťažného práva, resp. činnosti organizácií kolektívnej správy práv zo súťažného hľadiska pozri KRÁLIČKOVÁ, B.: Súkromnoprávne aspekty protimonopolného práva. Bratislava: VEDA, 2012, s. 96 a nasl.; KRÁLIČKOVÁ, B.: Krok vpred na ceste k dosiahnutiu efektívneho súkromnoprávneho vymáhania súťažného práva – Biela kniha Európskej komisie o náhrade škody spôsobenej porušením súťažného práva. In: Právny obzor : teoretický časopis pre otázky štátu a práva. - ISSN 0032-6984. - Roč. 92, č. 2 (2009), s. 131-138; KRÁLIČKOVÁ, B.: Úprava vzájomného vzťahu práva duševného vlastníctva a súťažného práva v slovenskom a českom právnom poriadku s dôrazom na oblasť zneužívania dominantného postavenia. In: Právny obzor : teoretický časopis pre otázky štátu a práva. - ISSN 0032-6984. - Roč. 94, č. 6 (2011), s. 601-616.

[110] rozhodnutie v prípade 78/70 Deutsche Grammophon v. Metro

[111] Rozhodnutie v prípade 155/73 Sacchi, C – 241 + 242/91 RtalTP v. Komisia. Rozhodnutie Komisie vo veci ARD - Rôzne regionálne televízne vysielače v Nemecku sú napojené na jedinú organizáciu ARD, tá bola žalovaná podľa čl. 81 Zmluvy z dôvodu uzatvorenia zmlúv s americkými spoločnosťami o vysielacie práva, ktoré sa týkali vysielania amerických filmov. Za členov ARD túto dohodu ako jediná spoločnosť nepodpísala regionálna bavorská stanica, ktorá nebola žalovaná. Rozhodnutie neupresňuje, či ARD bola považovaná za podnik – jednou zo zmluvných strán predmetnej zmluvy, zatiaľ čo na druhej strane jej členovia za podnik neboli považovaní. Rozhodnutie taktiež neupresňuje dôvod, prečo je adresovaná regionálnym spoločnostiam a nie ARD. Naviac Komisia prehlásila ARD za podnik, napriek tomu, že išlo o inštitúciu verejnoprávneho charakteru, ktorá bola zákonom poverená poskytovať programy verejnosti vo verejnom záujme. Komisia sa opierala o skutočnosť, že nákup televíznych práv je ekonomickou aktivitou, ktorá smeruje k dosahovaniu zisku a pri výkone tejto činnosti podniky zápasia s konkurenciou iných podnikov, predovšetkým súkromných televíznych staníc. Svoje tvrdenie Komisia podporila rozhodnutím 31/734, Úradný vestník 1989 L 284/36.

[112] Rozhodnutie Európskej komisie 71/224/EEC (GEMA I) OJ L 134(1971)

[113] Rozhodnutie Európskej komisie 78/516 RAI v. UNITEL, Komisia má za to, že výkonní umelci sú podnikateľmi v zmysle čl. 81 ods. 2 a to za predpokladu, že komerčne využívajú umelecké výkony.

[114] Op. cit., pozn č. 12.

[115] Rozhodnutie v prípade 127/73 Belgische Radio en Televisie v. SV SABAM and NV Fonior, (1974) ECR 313.

[116] Rozhodnutie v prípade 22/79 Greenwich Film production v. SACEM and Société des editions Labrador (1979) Celex 61979J0022

[117] Rozhodnutie v prípade 402/85 G. Basset v. SACEM (1988) 19 IIC 368

[118] Rozhodnutie v spojených prípadoch 55/80 a 57/80 Musik- Vertrieb Membran GmbH et K-tel International v. GEMA – Gessellschaft für musikalische Aufführung- und mechanische Vervielfältigungsrechte (1981) ECR 147.

[119] Op. cit., pozn. č. 15.

[120] Op. cit., pozn. č. 18.

[121] Rozhodnutie v prípade 7/82 Gesellschaft zur verwertung von Leistungsschutzrechten GmbH v. Comission fo the European Communities (1983) 15 IIC 196

[122] K vymedzeniu relevantných trhov bližšie pozri: KALESNÁ, K., BLAŽO, O.: Zákon o ochrane hospodárskej súťaže. Komentár. 1. vydanie. Praha: C. H. Beck, 2012; RAUS, D., NERUDA, R.: Zákon o ochraně hospodářské soutěže. Komentář. Praha: Linde, 2006.

[123] Rozhodnutie C-22/78 Hugin

[124] nastreľovače vs. klince, rozhodnutie T – 30/89 Hilti vs Komisia

[125] Rozhodnutie C – 333/94 P Tetra Pack

[126] Správa Komisie o súťažnej politike 1994, body 364-365.

[127] Rozhodnutie C – 241, 242/91 RTE a ITP vs Komisia „Magill“

[128] Rozhodnutie T – 504/93 Tiercé Ladbroke vs Komisia

[129] Rozhodnutie C-22/79 SACEM I.

[130] ADAMOVÁ, Z. Op. cit., pozn. č. 1, s. 271.

[131] Porovnaj Dohodu o obchodných aspektoch práv k duševnému vlastníctvu – Trade Related Intellectual Property Rights (TRIPs) pre oblasť medzinárodného obchodu.

[132] Rozhodnutie Komisie VI/26/760

[133] Rozhodnutie 22/79 SACEM I.

[134] licenční smlouva je samozřejmě obvyklým prostředkem pro udělení souhlasu s využíváním i dalších předmětů průmyslových práv.

[135] přistoupení k nabídce licence lze učinit i po zápisu patentu do rejstříku kdykoliv za dobu trvání platnosti patentu. Oproti tomu prohlášení o nabídce licence nelze vzít zpět.

[136] nucenou licenci zná i zákon č. 408/200 Sb., o ochraně práv k odrůdám či zákon č. 206/2000 Sb., o ochraně biotechnologických vynálezů, který ještě rozšiřuje o licenci křížovou.

[137] institut nucené licence zakotvuje již Pařížská úmluva na ochranu průmyslového vlastnictví (PUÚ) ve svém pátém článku

[138] i tuto přesnou specifikaci karenčních lhůt v sobě PUÚ obsahuje

[139] vzhledem k průměrné délce patentového řízení by se jednalo většinou o lhůtu druhou, tedy počítanou ode dne udělení patentu.

[140] jedná se o informaci poskytnutou bývalým dlouholetým pracovníkem Úřadu průmyslového vlastnictví

[141] generický lék, tzv. generikum, obsahuje stejné léčivo ve stejném množství jako příslušný originální přípravek, má i stejnou lékovou formu a stejnou biologickou účinnost. Typ a poměr použitých pomocných látek však může být od originálu odlišný. Pro schválení generického léku nemusí být předloženy výsledky z farmakologických a toxikologických testů či z klinických studií. Místo toho musí výrobce generika prokázat, že je generický lék bioekvivalentní k léku originálnímu. To znamená, že se do krevního oběhu dostane stejné množství léčiva jako v případě originálního léku a rovněž jeho vylučování z organismu je stejné, tedy že se dané léčivo chová v organismu stejně jako originální lék. Za normálních podmínek generické léky mohou být uvedeny na trh až po vypršení lhůt patentové ochrany léků originálních.

[142] http://europa.eu/legislation_summaries/development/sectoral_development_policies/l21172_cs.htm

[143] http://www.rozhlas.cz/zpravy/veda/_zprava/indie-zrusila-monopol-nemeckeho-vyrobce-leku-na-rakovinu--1033416

[144] originálně prodávaného pod značkou Nexavar

[145] což v podstatě znamená do konce platnosti patentu

[146] originál rozhodnutí Indického patentového úřadu zde: http://www.ipindia.nic.in/ipoNew/compulsory_License_12032012.pdf

[147] cca 175 USD

[148] cca 5.500 USD

[149] blíže Zdravotnické noviny, 17.12.2012, ročník 61, číslo 51-52, Ambit Media a.s., str. 6

[150] srov. http://www.lekari-bez-hranic.cz/cz/aktuality/2013/indie/indie--prelomove-vitezstvi-generickych-leku.php

[151] a při prvním pohledu je patrné, že toto není ten jediný důvod, protože se jedná povětšinou o země Commonwealthu, kam patří i Indie

[152] srov. http://lekarenstvi.apatykar.info/lekarenstvi-ve-svete/clanek-2381/

[153] JUDr. Radka MacGregor Pelikánová, Ph.D., LL.M., MBA je akademickou pracovnicí a přednášející na Metropolitní univerzitě Praha a Provozně ekonomické fakultě Česká zemědělské univerzity v Praze a tento článek částečně odráží prezentaci přednesenou v sekci práva duševního vlastnictví Olomuckých právnických dní dne 9.5.2013. Uvedená prezentace i článek vznikly s finanční podporou Grantové agentury ČR v rámci řešení grantu reg.č. 13-02203S "Doménová jména a jejich význam pro podnikání."

[154] MacGREGOR PELIKÁNOVÁ, Radka. And the best top level domain for European Enterprises is … International and Comparative Law Review. Olomouc, CZ: Palacký University, ISSN 1213-8770, Vol. 12, 2/2012, pp. 41-58.

[155] CORTÉS, Pablo. Developing Online Dispute Resolution for Consumers in the EU: A Proposal for the Regulation of Accredited Providers. International Journal of Law and IT. ISSN 0967-0769, 3/1/2011, Vol. 19, Issue 1, p.1..

[156] KOŠČÍK, Michal. Doménové spory – Diplomová práce. Brno, ČR: Právnická fakulta Masarykovy univerzity – Katedra právní teorie, 2006/2007, s.8.

[157] AUGUSTIN, Adam. Doménová jména a jejich užití při podnikání – Diplomová práce č.5. Praha, ČR: Metropolitní univerzita Praha, 2009, s.2-4.

[158] MacGREGOR PELIKÁNOVÁ, Radka. And the best top level domain for European Enterprises is … International and Comparative Law Review. Olomouc, CZ: Palacký University, ISSN 1213-8770, Vol. 12, 2/2012, pp. 41-58.

[159]Znalost je moc - Knowledge is power In BACON, Francis, 1597. Meditationes Sacraje - Religious Meditations, Of Heresies.

[160] MacGREGOR PELIKÁNOVÁ, Radka. And the best top level domain for European Enterprises is … International and Comparative Law Review. Olomouc, CZ: Palacký University, ISSN 1213-8770, Vol. 12, 2/2012, pp. 41-58.

[161] MacGREGOR PELIKÁNOVÁ, Radka. Ekonomické, právní a technické aspekty doménových jmen v globální perspektivě. 1.vydání. Ostrava, CZ: Key Publishing, 2012, ISBN 978-80-7418-165-8

[162] ARTHUR, Charles. ICANN announces huge expansion of web domain names from 2012. Guardian, June 20, 2011. Dostupné na http://www.guardian.co.uk/technology/2011/jun/20/icann-domains-expansion-annnounced

[163] MacGREGOR PELIKÁNOVÁ, Radka. Ekonomické, právní a technické aspekty doménových jmen v globální perspektivě. 1.vydání. Ostrava, CZ: Key Publishing, 2012, ISBN 978-80-7418-165-8

[164] Affirmation of Commitments by the United States Department of Commerce and ICANN from September 30, 2009. Dostupné na http://www.icann.org/en/about/agreements/aoc/affirmation-of-commitments-30sep09-en.htm

[165] Affirmation of Commitments - 5. DOC recognizes the importance of global Internet users being able to use the Internet in their local languages and character sets,...9.3 Promoting competition, consumer trust, and consumer choice: ICANN will ensure that as it contemplates expanding the top-level domain space, the various issues that are involved (including competition, consumer protection, security, stability and resiliency, malicious abuse issues, sovereignty concerns, and rights protection) will be adequately addressed resiliency, malicious abuse issues, sovereignty concerns, and rights protection) will be adequately addressed ….implementation

[166] ICANN. gTLD Applicant Guidebook - Preamble, version 2012-06-4, 4th June 2012 http://newgtlds.icann.org/en/applicants/agb

[167] GNSO Policy Work Dostupné na http://gnso.icann.org/en/issues/new-gtlds

[168] MacGREGOR PELIKÁNOVÁ. New top level domains – pending success or disaster? Legal and Economic Issues of Central Europe. Londýn, Velká Británie: STS Science Centre Ltd., ISSN 2043-085X, Spring 2012, Vol.3/2012, No.1, pp. 75-81.

[169] ARTHUR, Charles. ICANN announces huge expansion of web domain names from 2012. Guardian, June 20, 2011. Dostupné na http://www.guardian.co.uk/technology/2011/jun/20/icann-domains-expansion-annnounced - „ Icann's decision follows years of discussion and debate, and went through more than seven revisions. Icann insists that strong efforts were made to address the concerns of all interested parties, and to ensure that the security, stability and resiliency of the internet are not compromised…“

[170] ICANN. New gTLD Applicant Guidebook. ICANN, June 4, 2012. Dostupné na http://newgtlds.icann.org/en/applicants/agb

[171] MacGREGOR PELIKÁNOVÁ, Radka. Ekonomické, právní a technické aspekty doménových jmen v globální perspektivě. 1.vydání. Ostrava, CZ: Key Publishing, 2012, ISBN 978-80-7418-165-8

[172] ARTHUR, Charles. ICANN announces huge expansion of web domain names from 2012. Guardian, June 20, 2011. Dostupné na http://www.guardian.co.uk/technology/2011/jun/20/icann-domains-expansion-annnounced -„The internet naming board Icann has decided to allow the number of internet "domains" to expand enormously in one of the biggest changes ever to the internet's method of naming sites. New website suffixes should start appearing late in 2012 and could be categorised by subjects including industry, geography and ethnicity and include Arabic, Chinese and other scripts. A special meeting of Icann's board approved a plan to expand the number of possible internet domain name endings from the current 22 – such as ".com", ".org" and ".net" (which are separate of the country-specific domain endings such as ".uk") – to allow domains "in any language or script", according to Rod Beckstrom, president and chief executive of Icann…. The move is the biggest change to the internet's domain naming system since ".com" was introduced 26 years ago, which opened out the formerly academic and military system to commercial use. Icann will receive applications for new domain names for 90 days from 12 January 2012. The fee is $185,000, and the form for application is 360 pages long. It will also begin an awareness campaign pointing out that it has introduced the new scheme.“

[173] ALRAMAHI, Moe. New gTLDs – Pandora´s Box is open. International Review of Law, Computers & Technology, ISSN 1360-0869, July 2010, Vol. 24, No. 2, p.183-192.

[174] HATCH, David. No ICANN Do. National Journal. ISSN 0360-4217, 5/21/2011, p.15. FOX, Maggie. ICANN OKs Domain-Name Free-For-All. Congress Daily. ISSN 1936-6132, 6/20/2011, p.4.

[175] ROUBEIN, Rachel. Cities could cash in on new domain extension. USA TODAY, ISSN 0734-7456, 7/13/2011. ROSENFELD, Everett. The End of THE .Com Era. Time, ISSN 0040-781X, 7/4/2011, Vol. 178, Issue 1, p.25.

[176] FINKEL, Ed. The XXX Factor: New Domain Names Could Lead to Trademark Problems for Businesses. ABA Journal. ISSN 0747-0088, November 2011, Vol. 97, Issue 11, p.28.

[177] http://www.icann.org/en/news/announcements/announcement-06jan12-en.htm

[178] Beckstrom, Rod. Speech - Opening Remarks. New Generic To-Level Domains, 12th December, 2011, Moscow, Russia, p.5. Dostupné na http://www.icann.org/en/presentations/beckstrom-speech-moscow-12dec11-en.pdf

[179] http://www.icann.org/en/news/announcements/announcement-09jan12-en.htm

[180] MacGREGOR PELIKÁNOVÁ. New top level domains – pending success or disaster? Legal and Economic Issues of Central Europe. Londýn, Velká Británie: STS Science Centre Ltd., ISSN 2043-085X, Spring 2012, Vol.3/2012, No.1, pp. 75-81.

[181] WIPO. Press Conference Release: WIPO Prepares for Launch of New gTLDs while Cybersquatting Cases Continued to Rise, PR/2012/704. Geneva, March 6, 2012 - http://www.wipo.int/pressroom/en/articles/2012/article_0002.html

[182] WIPO Schedule of Fees for New gTLD Dispute Resolution - http://archive.icann.org/en/topics/new-gtlds/wipo-fees-clean-19sep11-en.pdf

[183] http://newgtlds.icann.org/en/announcements-and-media/announcement-23jan12-en

[184] ARTHUR, Charles. ICANN announces huge expansion of web domain names from 2012. Guardian, June 20, 2011. Dostupné na http://www.guardian.co.uk/technology/2011/jun/20/icann-domains-expansion-annnounced -„Icann will receive applications for new domain names for 90 days from 12 January 2012. The fee is $185,000, and the form for application is 360 pages long. It will also begin an awareness campaign pointing out that it has introduced the new scheme.”..

[185] Voice of America. New Internet Name Rule Opens Door to Huge Changes. VoA News, June 19, 2011. Dostupné na http://www.voanews.com/content/new-internet-name-rule-opens-door-to-huge-changes-124180874/141045.html - „Currently, Internet site owners are limited to a handful of suffixes, such as dot.com, dot.org or dot.gov. But starting in January registrants will be able to invent their own suffixes.

Major companies are expected to create suffixes with their own names. Japanese electronics giant, Canon, has already said it plans to apply for rights to use domain names ending with dot-canon. The German capital city, Berlin, has reportedly expressed interest in a dot.berlin suffix. Other suffixes could help organize the Internet by language, geography or industry. The change was overwhelmingly approved Monday in Singapore in a vote of the ICANN. ... ”

[186] MacGREGOR PELIKÁNOVÁ. New top level domains – pending success or disaster? Legal and Economic Issues of Central Europe. Londýn, Velká Británie: STS Science Centre Ltd., ISSN 2043-085X, Spring 2012, Vol.3/2012, No.1, pp. 75-81.

[187] MURPHY, Kevin. ICANN shuk down new gTLD portal after finding more security bugs. Doamin Tech, July 19, 2012. Dostupné na http://domainincite.com/9766-icann-shuts-down-new-gtld-portal-after-finding-more-security-bugs - ICANN has closed down part of its new generic top-level domain portal after finding “potential vulnerabilities” that put “confidential applicant information” at risk. The shutdown — which has been going on for at least 30 hours — affects the Customer Service and Knowledge Base parts of the site, but ICANN said it is so far not aware of any attacks against the system. While it’s waiting for a patch, ICANN has decided to move the affected areas behind the unpopular Citrix remote terminal software used previously in the TLD Application System.

[188] http://domainincite.com/9382-its-reveal-day-and-there-are-1930-new-gtld-bids

[189] http://newgtlds.icann.org/en/announcements-and-media/announcement-10aug12-en

[190] http://newgtlds.icann.org/en/announcements-and-media/announcement-23jan12-en

[191] ICANN. gTLD Applicant Guidebook - Preamble, version 2012-06-4, 4th June 2012 http://newgtlds.icann.org/en/applicants/agb

[192] BRONCOVÁ, Monika. Domény a ochranné známky: diplomová práce č.MB. Praha, ČR, 2012. Metropolitní univerzita Praha. Vedoucí Prof. Ing. Ladislav Jakl, CSc., s.25.

[193] MacGREGOR PELIKÁNOVÁ, Radka. Ekonomické, právní a technické aspekty doménových jmen v globální perspektivě. 1.vydání. Ostrava, CZ: Key Publishing, 2012, ISBN 978-80-7418-165-8

[194] http://domainincite.com/10729-new-gtld-winners-will-be-decided-by-lottery-after-all

[195] MacGREGOR PELIKÁNOVÁ, Radka. Ekonomické, právní a technické aspekty doménových jmen v globální perspektivě. 1.vydání. Ostrava, CZ: Key Publishing, 2012, ISBN 978-80-7418-165-8

[196] Governmental Advisory Committee Communiqué - Beijing, China - 11th April, 2013. Available at http://newgtlds.icann.org/en/announcements-and-media/announcement-4-03jul13-en

[197] http://newgtlds.icann.org/en/announcements-and-media/announcement-4-03jul13-en

[198] http://newgtlds.icann.org/en/

[199] OGWEZZY, Michael C. Protection of Indigenous or Traditional Knowledge under Intellectual Property Laws: An Examination of the Efficacy of Copyright Law, Trade Secret and Sui Generis Rights. International and Comparative Law Review, Olomouc, CZ: Palacký University, ISSN 1213-8770, 2012, Vol. 12, No. 1, pp.5-34.

[200] KROPAJ, Marián. Filozofia a právo duševného vlastníctva. Acta Iuridica Olomucensia, ISSN 1801-0288, 2012, Vol. 7, Supplementum, s. 163-167 a TELEC, Ivo. Kapitoly z problematiky právní filozofie. Brno : Masarykova Univerzia - Diplomová práce, 1982.

[201] ČERNÝ, Michal. Tradiční názvy a označení zeměpisných údajů.. Acta Iuridica Olomucensia, ISSN 1801-0288, 2012, Vol. 7, Supplementum, s. 83-116.

[202] DYSON, Esther. What´s in a Domain Name? Project Syndicate – A World of Ideas. Project-syndicate.org. Saturday, August 11, 2011. Dostupné na http://www.project-syndicate.org/commentary/what-s-in-a-domain-name- Imagine you own a patch of land and have made it valuable through careful farming practices – good seeds, irrigation, fertilizers, and bees to pollinate the crops. But now someone comes along and says, “We will divide your land into smaller parcels and charge you to protect each of them.”

[203] ICANN hire Fadi Chehade as new Chin executive. BBC NEWS TECHNOLOGY, June 22, 2012. Dostupné na http://www.bbc.co.uk/news/technology-18553887 - „...….Earlier this month, Icann revealed details of applications for new domains to add to the existing suffixes such as .com, .net and so on. For the first time, companies could request custom names, such as .microsoft.The plans have drawn strong criticism from some quarters. In the US, 87 companies sent a petition to the US Department of Commerce, arguing that the plans would create "excessive cost and harm to brand owners" and the "likelihood of predatory cyberharm to consumers".Speaking to the Associated Press, Mr Chehade said: "Anything new like this is going to create angst and controversy, and it's going to create opportunity."

[204]Restaurant Industry Registers Opposition to new Internet Domain Name Plan. Washington Restaurant Association. December 9, 2011. Dostupné na http://warestaurant.org/blog/2011/12/restaurant-industry-registers-opposition-to-new-internet-domain-name-plan/ - In a statement for the record for today’s Senate Committee on Commerce, Science and Transportation hearing, “ICANN’s Expansion of Top-Level Domains,” the National Restaurant Association’s Scott DeFife, Executive Vice President of Policy and Government Affairs, registered restaurant industry opposition to the new Internet domain name plan and called on Congress and the U.S. Department of Commerce to reassess the program before its unveiling in January 2012: “The National Restaurant Association appreciates the opportunity to register the U.S. restaurant industry’s strong opposition to the January 2012 roll-out of the new generic top-level domain (gTLD) program approved by the Internet Corporation for Assigned Names and Numbers (ICANN) in June 2011…“The restaurant industry plays a significant role in our nation’s economy. Restaurants will generate an estimated $604 billion in sales this year, with an overall economic impact of more than $1.7 trillion. The restaurant industry is one of the nation’s largest private-sector job creators, employing about 12.8 million people, representing nearly 10 percent of the U.S. workforce. “We believe ICANN’s gTLD program would impose billions of dollars in unnecessary costs on the restaurant industry at a time when restaurant operators are looking forward to investing in their businesses and hiring employees after the worst recession in decades. Profit margins in restaurants are notoriously slim, with restaurants averaging about 4 percent in pre-tax profits on every dollar in sales. The ICANN program will divert scarce restaurant resources away from job-creating, business-building activities. These are dollars far better spent reinvesting in our businesses. “If ICANN proceeds as planned, the organization will start accepting applications next month for hundreds and ultimately thousands of new top-level domains. Restaurants of all sizes will be forced to apply for new domains to protect their brands and trademarks. Costs include a $185,000 application fee for each new top-level domain. Restaurants and other companies also likely would be forced to register numerous second-level domains — the words to the left of the ‘dot’ in Internet addresses — within the new top-level domains. Costs would be driven higher by legal, marketing and other costs. Some businesses have put the cost of registering a single top-level domain at $2 million or more over the initial 10-year contract as companies submit applications, watch and defend their domains, monitor for infringement and litigate to block abuse. Costs could run higher if businesses are forced to buy their own Internet names in auctions.…

[205] LAUGHLIN, Andrew. Amazon´s.book domain bid sparks dominance row. Digital Spy, 11th March, 2013. Available at http://www.digitalspy.co.uk/tech/news/a464774/amazons-book-domain-bid-sparks-dominance-row.html - They say that granting a single private company the exclusive use of a closed domain string would "defeat the expressed public interest purposes" for which gTLDs were created. "From inception, the introduction of new gTLDs has been promoted as a means to increase competition, add consumer choice, support internet freedom, expand market differentiation and diversify service providers," said Allan Adler, the general counsel and vice president of government affairs at the AAP.... He added: "The vast book community - authors, publishers, sellers, libraries, readers, educators, editors, researchers, literary agents, collectors, printers, clubs, archives and many others - shouldn't be barred from connecting around the world through the .book domain. This was the stated mission of the ICANN initiative and should be its goal."

[206] https://gacweb.icann.org/display/gacweb/Governmental+Advisory+Committee

[207] http://newgtlds.icann.org/en/announcements-and-media/announcement-18apr13-en

[208] http://newgtlds.icann.org/en/announcements-and-media/announcement-18apr13-en

[209] http://newgtlds.icann.org/en/ a http://www.icann.org/en/news/announcements/announcement-2-03jul13-en.htm

[210] http://newgtlds.icann.org/en/ a http://www.icann.org/en/news/announcements/announcement-2-03jul13-en.htm

[211] http://www.icann.org/en/groups/board/documents/resolutions-new-gtld-02jul13-en.htm

[212] http://www.icann.org/en/groups/board/documents/resolutions-new-gtld-02jul13-en.htm#1.d

[213] URBANOVÁ, Martina, DUNDELOVÁ, Jana, ROZBOŘIL, Blahoslav.Knowledge society in 21st centruy. Acta universitatis agriculturae et silviculturae Mendelianae Brunensis, . ISSN 1211-8516, 2012, LX, 70, 2, pp.533-537.

[214] ALRAMAHI, Moe. New gTLDs – Pandora´s Box is open. International Review of Law, Computers & Technology, ISSN 1360-0869, 2010, Vol. 24, No. 2, pp.183-192.

[215] WOOD, Nick, 2011. Should you apply for a gLTD? Managing Intellectual Property. ISSN 0960-5002, 2011/July, August 2011, pp.28-30.

[216] Voice of America. New Internet Name Rule Opens Door to Huge Changes. VoA News, June 19, 2011. Dostupné na http://www.voanews.com/content/new-internet-name-rule-opens-door-to-huge-changes-124180874/141045.html - „...The change was overwhelmingly approved Monday in Singapore in a vote of the ICANN. The Los Angeles-based non-profit organization is expected to begin taking applications for the new names on January 12. Brad White, ICANN's director of global media affairs, says opening the Internet address system will have far-reaching social and commercial impact. "It will afford a possibility for innovation, creativity, branding, marketing. We can't fully predict the impact that this change will have, but we know it will have tremendous impact, in much the same way that nobody could predict social media. Nobody could predict the popularity of Skype. No one could predict the popularity of Facebook or Twitter. What we have done is removed a barrier to innovation," says White…”

[217] ARTHUR, Charles. ICANN announces huge expansion of web domain names from 2012. Guardian, June 20, 2011. Dostupné na http://www.guardian.co.uk/technology/2011/jun/20/icann-domains-expansion-annnounced -„ "Today's decision will usher in a new internet age," said Peter Dengate Thrush, chairman of ICANN's board of directors. "We have provided a platform for the next generation of creativity and inspiration. Unless there is a good reason to restrain it, innovation should be allowed to run free."

[218] ARTHUR, Charles. ICANN announces huge expansion of web domain names from 2012. Guardian, June 20, 2011. Dostupné na http://www.guardian.co.uk/technology/2011/jun/20/icann-domains-expansion-annnounced - „But the move could also create enormous confusion for consumers and companies. It greatly expands the risks from "phishing" sites because they could use confusing domain names in language scripts that look similar to existing ones to capture peoples' details. And for companies, the challenge will be to decide whether to register their names in all possible domains, or to create their own suffix, or to limit themselves to a small number of domains. The need for a larger number of global top-level domains – gTLDs – has become increasingly obvious with the expanding number of languages being used on the internet and the shift towards IPv6, a new numbering system for internet addresses that enormously expands the number of devices that can be connected directly to the net.“.

[219] http://newgtlds.icann.org/en/ Comment on an applied-for string, Give feedback on the overall new gTLD program, Formally object on an applied-for string, View input on batching, Summary of batching/metering comments a zejména Report of Public Comments z 5.9.2012.

[220] MacGREGOR PELIKÁNOVÁ, Radka. Ekonomické, právní a technické aspekty doménových jmen v globální perspektivě. 1.vydání. Ostrava, CZ: Key Publishing, 2012, ISBN 978-80-7418-165-8

[221] MacGREGOR PELIKÁNOVÁ, Radka. And the best top level domain for European Enterprises is … International and Comparative Law Review. Olomouc, CZ: Palacký University, ISSN 1213-8770, Vol. 12, 2/2012, pp. 41-58.

[222] RFC: 791. INTERNET PROTOCOL [online]. The Internet Engineering Task Force, září 1981 [cit. 04. 12. 2013]. Dostupné z: <http://tools.ietf.org/html/rfc791>.

[223] RFC: 1750. Randomness Recommendations for Security [online]. The Internet Engineering Task Force. Prosinec 1981 [cit. 04. 12. 2013]. Dostupné z: <http://tools.ietf.org/html/rfc1750>.

[224] MARSAN, Carolyn. IPv4's finale 'one of the most important days of the Internet' [online]. 3. 2. 2011 [cit. 4. 12. 2013]. Dostupné z: <http://www.networkworld.com/news/2011/020311-ipv4-ceremony.html>. POPPE, Yves. IPv6: A 2012 Report Card. CircleID. 28. 11. 2012 [cit. 04. 12. 2013]. Dostupné z: <http://www.networkworld.com/news/2011/020311-ipv4-ceremony.html>.

[225] Zhruba 3,4×10^38 unikátních adres, naproti tomu IPv4 poskytoval v důsledku své skladby „pouze“ cca 4 miliardy adres.

[226] SMEJKAL, Vladimír. Právo informačních a telekomunikačních systémů. Praha: C.H. Beck, 2001, s. 594.

[227] POLČÁK, Radim a kol. Introduction to ICT law (selected issues). Brno: Masarykova univerzita, 2007. s. 135-136.

[228] RFC: 882. DOMAIN NAMES - CONCEPTS and FACILITIES [online]. The Internet Engineering Task Force. Listopad 1983 [cit. 04. 12. 2013]. Dostupné z: < http://tools.ietf.org/html/rfc882>. RFC: 883. DOMAIN NAMES - IMPLEMENTATION and SPECIFICATION [online]. The Internet Engineering Task Force. Listopad 1983 [cit. 04. 12. 2013]. Dostupné z: < http://tools.ietf.org/html/rfc883>.

[229] ČERMÁK, Karel. Spory týkající se doménových jmen v soudní praxi. In JAKL, Ladislav (ed.). Uplatňování doménových jmen v rámci podnikatelských aktivit. Praha: Vysoká škola veřejné správy a mezinárodních vztahů v Praze, 2007. s. 91.

[230] PELIKÁNOVÁ, Radka. ČERMÁK, Karel. Právní aspekty doménových jmen. Praha: Linde, 2000. s. 105.

[231] MACGREGOR PELIKÁNOVÁ, Radka. Ekonomické, právní a technické aspekty doménových jmen v globální perspektivě. Ostrava: KEY Publishing, 2012. s. 59.

[232] JAKL, Ladislav. Vývoj přihlašování a řešení sporů u generických domén. In JAKL, Ladislav (ed.). Uplatňování doménových jmen v rámci podnikatelských aktivit. Praha: Vysoká škola veřejné správy a mezinárodních vztahů v Praze, 2007. s. 105.

[233] Tamtéž, s. 106.

[234] MACGREGOR PELIKÁNOVÁ, R. Ekonomické, právní a technické aspekty…, s. 197-200.

[235] Tamtéž, s. 200. Dále viz ROZEHNALOVÁ, Naděžda. HAVLÍČEK, Jan. Rozhodčí smlouva a rozhodci ve světle některých rozhodnutí ...aneb quo vadis...? Právní fórum, 2010, roč. 2010, č. 3, s. 114.

[236] ICANN tak v roce 1999 přijal Uniform Domain-name Dispute-Resolution Policy (UDRP), které je určeno pro všechny registrátory doménových jmen a upravuje zejména hmotněprávní aspekty registrace a posléze v roce 2009 schválil Rules for Uniform Domain-name Dispute-Resolution Policy (RUDRP), která upravují zejména mechanismus fungování ADR v této oblasti. Obdobnou cestou se vydala rovněž Evropská společenství v souvislosti s doménou nejvyšší úrovně .eu. Ta zakotvila normativní rámec fungování domény a ADR v Nařízení Komise (ES) č. 874/2004 ze dne 28. dubna 2004, kterým se stanoví obecná pravidla pro zavádění a funkce domény nejvyšší úrovně .eu a zásady, jimiž se řídí registrace a v Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 733/2002 ze dne 22. dubna 2002, o zavádění domény nejvyšší úrovně .eu.

[237] List of Approved Dispute Resolution Service Providers [online]. Internet Corporation for Assigned Names and Numbers. Datum zveřejnění neznámé [cit. 17. 12. 2013]. Dostupné z: <http://www.icann.org/en/help/dndr/udrp/providers>.

[238] Vyhláška č. 74/1959 Sb., o Úmluvě o uznání a výkonu cizích rozhodčích nálezů.

[239] Status: Convention on the Recognition and Enforcement of Foreign Arbitral Awards (New York, 1958) [online]. United Nations Commission on International Trade Law. Datum zveřejnění neznámé [cit. 17. 12. 2013]. Dostupné z: <http://www.uncitral.org/uncitral/en/uncitral_texts/arbitration/NYConvention_status.html>.

[240] UDRP, čl. 4. „Mandatory Administrative Proceeding“.

[241] MACGREGOR PELIKÁNOVÁ, R. Ekonomické, právní a technické aspekty…, s. 207-208.

[242] RUDRP, čl. 16 „Communication of Decision to Parties“.

[243] § 142 odst. 1 zákona č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád.

[244] Usnesení Ústavního soudu sp. zn. III. ÚS 109/03 ze dne 15. 5. 2003. Usnesení Ústavního soudu sp. zn.

IV. ÚS 10/98 ze dne 1. 11. 1999. Usnesení Ústavního soudu sp. zn. I. ÚS 30/02 ze dne 4. 2. 2003. Usnesení Ústavního soudu sp. zn. IV. ÚS 303/02 ze dne 5. 8. 2002.

[245] Usnesení Ústavního soudu sp. zn. II. ÚS 2257/08 ze dne 7. 7. 2009.

[246] Nález Ústavního soudu sp.zn. II. ÚS 153/06 ze dne 29. 6. 2006.

[247] Nález Ústavního soudu sp.zn. IV. ÚS 3131/10 ze dne 19. 10. 2011.

[248] Nález Ústavního soudu sp.zn. II.ÚS 598/2000 ze dne 4. 7. 2001.

[249] Rozsudek Evropského soudu pro lidská práva ze dne 5. září 2013, Čepek proti České republice, stížnost

č. 9815/10.

[250] PARCHOMOVSKY, Gideon. On Trademarks, Domain Names, and Internal Auctions. University of Illinois Law Review, 2001. s. 229. Podobně nenabízí možnost náhrady nákladů ani řízení o doménách .eu – k tomuto blíže viz kupř. rozhodnutí Rozhodčího soudu při Hospodářské komoře ČR a Agrární komoře ČR ve věcech Raad voor Rechtsbijstand v. EURid, č. CAC 335, ze dne 4.2.2006; Depmarc v. EURid, č. CAC 2084, ze dne 10.10.2006; In Person Personeelsgroep B.V v. Frans Morsink, č. CAC 5688, ze dne 21.7.2010.

[251] Kupř. § 79 odst. 3 zákona č. 500/2004 Sb., správní řád.

[252] Blíže viz rozsudek Nejvyššího soudu sp. zn. 23 Cdo 1773/2011 ze dne 19. 3. 2013.

[253] LUBY, Š. 1944. Základy všeobecného súkromného práva. Bratislava : Knižnica Vysokej obchodnej školy, 1944. s. 35.

[254] KNAPP, V. 1995. Teorie práva. 1. vydání. Praha : C. H. Beck, 1995. s. 194.

[255] CIRÁK, J., FICOVÁ, S. a kol. 2008. Občanské právo. Obecná část. Vydání první. Ostrava : KEY Publishing s.r.o., 2008. s. 223.

[256] CIRÁK, J., FICOVÁ, S. a kol. 2008. Občanské právo. Obecná část. Vydání první. Ostrava : KEY Publishing s.r.o., 2008. s. 282.

[257] Pôvodné znenie Občianskeho zákonníka túto súvzťažnosť zakotvovalo v ustanovení § 17, ktoré bolo zrušené zákonom č. 509/1991 Zb. s účinnosťou od 1. januára 1992.

[258] CHALOUPKOVÁ, H., HOLÝ, P. 2012. Autorský zákon. Komentář. 4, vydání. Praha : C. H. Beck, 2012. s. 22.

[259] TELEC, I., TŮMA, P. 2007. Autorský zákon. Komentář. 1. vydání. Praha : C. H. Beck, 2007. s. 147. (pozn. preklad autora).

[260] KNAPP, V., LUBY, Š. a kol. 1974. Československé občianske právo. II. zväzok. Druhé prepracované a doplnené vydanie. Bratislava : Obzor, 1974. s. 394.

[261] REBRO, K., BLAHO, P. 2010. Rímske právo. Štvrté prepracované a doplnené vydanie. Bratislava : IURA EDITION, spol. s r.o., 2010. s. 216.

[262] FEKETE, I. 2011. Občiansky zákonník. Veľký komentár. I. diel. Bratislava : EUROKÓDEX, s.r.o., 2011. s. 541.

[263] KINCL, J., URFUS, V. 1990. Římské právo. 1. vydání. Praha : Panorama, 1990. s. 114. (pozn. preklad autora).

[264] ŠALAMOUN, M. 2009. Ochrana názvů, postav a příběhů uměleckých děl. 2. vydání. Praha : C. H. Beck, 2009. s. 1. (pozn. preklad autora).

[265] ŠALAMOUN, M. 2009. Ochrana názvů, postav a příběhů uměleckých děl. 2. vydání. Praha : C. H. Beck, 2009. s. 3. (pozn. preklad autora).

[266] ŠVIDROŇ, J. 2009. Právnohistorické a právnoteoretické základy práva duševného vlastníctva a jeho miesto v systéme slovenského práva. In ŠVIDROŇ, J., ADAMOVÁ, Z., NÁVRAT, M., ŠKREKO, A. 2009. Právo duševného vlastníctva v informačnej spoločnosti a v systéme práva. Bratislava : VEDA, vadavateľstvo Slovenskej akadémie vied, 2009. s. 45.

[267] ŠALAMOUN, M. 2009. Ochrana názvů, postav a příběhů uměleckých děl. 2. vydání. Praha : C. H. Beck, 2009. s. 4. (pozn. preklad autora).

[268] Allgemeines bürgerliches Gesetzbuch für die gesammten Deutschen Erbländer der Österreichischen Monarchie, vyhlásený patentom č. 946/1811 Zbierky zákonov súdnych (ďalej len „ABGB“).

[269] LUBY, Š. 2002. Dejiny súkromného práva na Slovensku. Druhé vydanie. Bratislava : IURA EDITION, spol. s r.o., 2002. s. 76.

[270] ŠVIDROŇ, J. 2009. Právnohistorické a právnoteoretické základy práva duševného vlastníctva a jeho miesto v systéme slovenského práva. In ŠVIDROŇ, J., ADAMOVÁ, Z., NÁVRAT, M., ŠKREKO, A. 2009. Právo duševného vlastníctva v informačnej spoločnosti a v systéme práva. Bratislava : VEDA, vydavateľstvo Slovenskej akadémie vied, 2009. s. 50-52.

[271] Bernský dohovor o ochrane literárnych a umeleckých diel z 9. septembra 1886, doplnenom v Paríži 4. mája 1896, revidovanom v Berlíne 13. novembra 1908, doplnenom v Berne 20. marca 1914 a revidovanom v Ríme 2. júna 1928, v Bruseli 26. júna 1948, v Stockholme 14. júla 1967 a v Paríži 24. júla 1971 (Vyhláška ministra zahraničných vecí č. 133/1980 Zb. v znení neskorších predpisov) (ďalej len „Bernský dohovor“).

[272] Ďalej len „Autorský zákon z roku 1926“.

[273] ŠVIDROŇ, J. História práva duševného vlastníctva na území Slovenska. Dostupné on line http://www.jsn.sk/dokument4.pdf [cit. 27.07.2013]. s. 16.

[274] Ďalej len „Autorský zákon z roku 1953“.

[275] Na vydanie vykonávacích noriem bolo zmocnené vláda, resp. ministerstvo školstva a kultúry. Tieto podzákonné právne normy vo forme vyhlášky sa týkali napríklad úpravy autorských odmien za literárne diela, sadzieb prevádzkových honorárov za verejné nedivadelné vykonávanie hudobných diel, povoľovania verejných a iných produkcií diel, a pod.

[276] LUBY, Š. 1962. Autorské právo. Prvé vydanie. Bratislava : Vydavateľstvo Slovenskej akadémie vied, 1962. s. 12.

[277] Ustanovenie § 1 Autorského zákona z roku 1953.

[278] ŠVIDROŇ, J. História práva duševného vlastníctva na území Slovenska. Dostupné on line http://www.jsn.sk/dokument4.pdf [cit. 27.07.2013]. s. 17.

[279] Ďalej len „Autorský zákon z roku 1965“.

[280] Osobnomajetkové práva. Prvé vydanie. Bratislava : Vydavateľstvo Slovenskej akadémie vied, 1968. s. 7.

[281] ŠVIDROŇ, J. 2009. Právnohistorické a právnoteoretické základy práva duševného vlastníctva a jeho miesto v systéme slovenského práva. In ŠVIDROŇ, J., ADAMOVÁ, Z., NÁVRAT, M., ŠKREKO, A. 2009. Právo duševného vlastníctva v informačnej spoločnosti a v systéme práva. Bratislava : VEDA, vydavateľstvo Slovenskej akadémie vied, 2009. s. 80-81.

[282] Ďalej len „Autorský zákon ČR“.

[283] Ďalej len „Autorský zákon z roku 1997“.

[284] ŠVIDROŇ, J. 2000. Základy práva duševného vlastníctva. Bratislava : Juga, 2000. s. 145-146.

[285] Porovnaj ŠVIDROŇ, J. 2000. Postmoderna, zneužívanie práva a nový slovenský autorský zákon. In : Právny obzor, 2000, roč. 83, č. 6, s. 447-463.

[286] MURÍŇ, P. 2004. Autorské právo II. Komentár k novému autorskému zákonu. Bratislava : EPOS, 2004. s. 17.

[287] Porovnaj napr. MURÍŇ, P. 2004. Autorské právo II. Komentár k novému autorskému zákonu. Bratislava : EPOS, 2004.; ŠVIDROŇ, J. 2005. Poohliadnutie sa a hľadenie dopredu v slovenskom autorskom práve. In : Právny obzor, 2005, roč. 88, č. 2-3, s. 142-149.

[288] Bola to práve francúzska doktrína z konca osemnásteho storočia, ktorá predurčila i samotné systematické členenie duševného vlastníctva na literárne a umelecké vlastníctvo a priemyselné vlastníctvo aj v súčasnosti pretrvávajúce v názvoch základných medzinárodných právnych dokumentov, akými sú Bernský dohovor o ochrane literárnych a umeleckých diel z 9. septembra 1886 a Parížsky dohovor na ochranu priemyslového vlastníctva z 20. marca 1883, revidovanom v Bruseli 14. decembra 1900, vo Washingtone 2. júna 1911, v Haagu 6. novembra 1925, v Londýne 2. júna 1934, v Lisabone 31. októbra 1958 a v Stockholme 14. júla 1967 (Vyhláška ministra zahraničných vecí č. 64/1975 Zb. v znení neskorších predpisov).

[289] ŠVIDROŇ, J. 2000. Základy práva duševného vlastníctva. Bratislava : Juga, 2000. s. 90.

[290] ŠVIDROŇ, J. 2000. Základy práva duševného vlastníctva. Bratislava : Juga, 2000. s. 92.

[291] PRCHAL, P. 2013. Zákazková autorská díla z pohledu práva závazkového a autorského. Praha : Linde Praha, a. s., 2013. s. 24. (pozn. preklad autora).

[292] ŠALAMOUN, M. 2009. Ochrana názvů, postav a příběhů uměleckých děl. 2. vydání. Praha : C. H. Beck, 2009. s. 21. (pozn. preklad autora).

[293] LUBY, Š. 1968. Spoločná teoretická a praktická problematika osobnomajetkových práv. In Osobnomajetkové práva. Prvé vydanie. Bratislava : Vydavateľstvo Slovenskej akadémie vied, 1968. s. 41.

[294] LUBY, Š. 1962. Autorské právo. Prvé vydanie. Bratislava : Vydavateľstvo Slovenskej akadémie vied, 1962. s. 39.

[295] STEINER, J. 1968. Klasifikácia autorských subjektívnych práv v novom autorskom zákone a jej význam. In Osobnomajetkové práva. Prvé vydanie. Bratislava : Vydavateľstvo Slovenskej akadémie vied, 1968. s. 134.

[296] Podrobne k dobe ochrany majetkových práv pozri ustanovenia § 65 až 69 Autorského zákona z roku 1953.

[297] Na tomto mieste len pre vysvetlenie uvádzame, že diverzifikácia troch zložiek subjektívneho autorského práva (práv osobných, zmiešaných a majetkových) je príznačná pre obdobie účinnosti nasledujúceho autorského zákona, o ktorom podávame výklad v ďalšom texte.

[298] LUBY, Š. 1968. Spoločná teoretická a praktická problematika osobnomajetkových práv. In Osobnomajetkové práva. Prvé vydanie. Bratislava : Vydavateľstvo Slovenskej akadémie vied, 1968. s. 49.

[299] STEINER, J. 1968. Klasifikácia autorských subjektívnych práv v novom autorskom zákone a jej význam. In Osobnomajetkové práva. Prvé vydanie. Bratislava : Vydavateľstvo Slovenskej akadémie vied, 1968. s. 134.

[300] LUBY, Š. 1968. Spoločná teoretická a praktická problematika osobnomajetkových práv. In Osobnomajetkové práva. Prvé vydanie. Bratislava : Vydavateľstvo Slovenskej akadémie vied, 1968. s. 50.

[301] LUBY, Š. 1968. Spoločná teoretická a praktická problematika osobnomajetkových práv. In Osobnomajetkové práva. Prvé vydanie. Bratislava : Vydavateľstvo Slovenskej akadémie vied, 1968. s. 60.

[302] ŠVIDROŇ, J. 2000. Základy práva duševného vlastníctva. Bratislava : Juga, 2000. s. 107.

[303] MURÍŇ, P. 2004. Autorské právo II. Komentár k novému autorskému zákonu. Bratislava : EPOS, 2004. s. 19.

[304] TELEC, I., TŮMA, P. 2007. Autorský zákon. Komentář. 1. vydání. Praha : C. H. Beck, 2007. s. 139. (pozn. preklad autora).

[305] Zákonný termín „majetkové práva“ vyjadruje účelové určenie týchto oprávnení, ktorým je ochrana majetkových záujmov autora v porovnaní s ochranou záujmov osobnostných (nemajetkových).

[306] TELEC, I. 2001. Nový český autorský zákon (Vybrané základní otázky). In Ochrana duševného vlastníctva. Bratislava : Vydavateľské oddelenie Právnickej fakulty Univerzity Komenského, 2001. s. 39.

[307] VOJČÍK, P. a kol. 2012. Právo duševného vlastníctva. Plzeň : Aleš Čeněk, 2012. s. 136.

[308] TELEC, I., TŮMA, P. 2007. Autorský zákon: Komentář. 1. vydání. Praha : C. H. Beck, 2007. s. 141.

[309] TELEC, I., TŮMA, P. 2007. Autorský zákon. Komentář. 1. vydání. Praha : C. H. Beck, 2007. s. 5. (pozn. preklad autora).

[310] Zákon č. 618/2003 Z.z. o autorskom práve a právach súvisiacich s autorským právom (autorský zákon) v znení neskorších predpisov (ďalej len „Autorský zákon“).

[311] Zákon č. 40/1964 Zb. Občiansky zákonník v znení neskorších predpisov (ďalej len „Občiansky zákonník“).

[312] SKORKOVÁ, V. 2011. Trestnoprávna versus civilnoprávna ochrana autorských práv. In HAMUĽÁK, O. (ed.). 2011. Právo v umění a umění v právu : sborník odborných příspěvků z mezinárodní konference Olomoucké debaty mladých právníků 2011. Praha : Leges, 2011. ISBN 978-80-8757-614-4. s. 313.

[313] BURDA, E. a kol. 2010. Trestný zákon. Všeobecná časť : Komentár. I. diel. 1. vydanie. Praha : C. H. Beck, 2010. s. 2.

[314] Zákon č. 300/2005 Z.z. Trestný zákon v znení neskorších predpisov (ďalej len „Trestný zákon“).

[315] ŠÁMAL, P. a kol. 2009. Trestní zákoník I. § 1 až 139 : Komentář. 1. vydání. Praha : C. H. Beck, 2009. s. 117.

[316] Odlišne formuluje objektívnu stránku skutkovej podstaty autorskoprávneho deliktu v rovine trestného činu česká právna úprava pri trestnom čine porušenia autorského práva, práv súvisiacich s právom autorským a práv k databáze. Český trestný kódex zakotvuje popri požiadavke neoprávnenosti zásahu aj súčasné dosiahnutie určitej intenzity a rozsahu neoprávneného zásahu, a výslovne uvádza, že uvedeného trestného činu sa dopustí ten, „kto neoprávněně zasáhne nikoli nepatrně“. Pozri bližšie ŠÁMAL, P. a kol. 2010. Trestní zákoník II. § 140 až 421 : Komentář. 1. vydání. Praha : C. H. Beck, 2010. s. 2512.

[317] SKORKOVÁ, V. 2012. Trestnoprávne aspekty porušovania autorských práv. In Právna revue. ISSN 1338-5593, 2012, roč. I, č. 2, s. 64.

[318] BURDA, E. a kol. 2010. Trestný zákon. Všeobecná časť : Komentár. I. diel. 1. vydanie. Praha : C. H. Beck, 2010. s. 50.

[319] SKORKOVÁ, V. 2011. Trestnoprávna versus civilnoprávna ochrana autorských práv. In HAMUĽÁK, O. (ed.). 2011. Právo v umění a umění v právu : sborník odborných příspěvků z mezinárodní konference Olomoucké debaty mladých právníků 2011. Praha : Leges, 2011. ISBN 978-80-8757-614-4. s. 316.

[320] MUSIL, J., KONRÁD, Z., SUCHÁNEK, J. 2004. Kriminalistika. 2. přepracované a doplněné vydání. Praha : C. H. Beck, 2004. s. 539.

[321] SKORKOVÁ, V. 2012. Trestnoprávne aspekty porušovania autorských práv. In Právna revue. ISSN 1338-5593, 2012, roč. I, č. 2, s. 67.

[322] PORADA, V. a kol. 2007. Kriminalistická metodika vyšetřování. Plzeň : Aleš Čeněk, 2007. s. 211.

[323] K právnej úprave v podmienkach Českej republiky pozri bližšie JELÍNEK, J., HERCZEG, J. 2012. Zákon o trestní odpovědnosti právnických osob a řízení proti nim. Komentář s judikaturou. Vydání první. Praha : Leges, 2012.; ŠÁMAL, P. a kol. 2012. Trestní odpovědnost právnických osob. Komentář. 1. vydání. Praha : C. H. Beck, 2012.

[324] SKORKOVÁ, V. 2011. Trestnoprávna versus civilnoprávna ochrana autorských práv. In HAMUĽÁK, O. (ed.). 2011. Právo v umění a umění v právu : sborník odborných příspěvků z mezinárodní konference Olomoucké debaty mladých právníků 2011. Praha : Leges, 2011. ISBN 978-80-8757-614-4. s. 317.

[325] Nález Ústavného súdu Českej republiky z 12. októbra 2006, sp. zn. I. ÚS 69/06.

[326] Nález Ústavného súdu Českej republiky z 23. marca 2004, sp. zn. I. ÚS 4/04, rovnako aj Nález Ústavného súdu Českej republiky z 29. apríla 2004, sp. zn. IV. ÚS 469/02.

[327] Nález Ústavného súdu Českej republiky z 31. júla 2006, sp. zn. IV. ÚS 227/05.

Table of Contents

Titulní stránka

ARCHÍVNE DOKUMENTY Z POHĽADU AUTORSKÉHO PRÁVA

K PROBLEMATICE NEDOSTUPNÝCH DĚL

VÝTVARNÉ DIELA ZOBRAZENÉ NA SLOVENSKÝCH BANKOVKÁCH A MOŽNOSTI ICH REPRODUKCIE

VÝZNAM TRADICE V PRÁVU, ZEJMÉNA V PRÁVU DUŠEVNÍHO VLASTNICTVÍ

AKTUÁLNE OTÁZKY VZŤAHU PRÁVA DUŠEVNÉHO VLASTNÍCTVA A SÚŤAŽNÉHO PRÁVA V KONTEXTE PRIPRAVOVANÝCH LEGISLATÍVNYCH ZMIEN NA ÚROVNI EÚ

NUCENÉ LICENCE

NOVĚ O NOVÝCH GENERICKÝCH VRCHOLNÝCH DOMÉNÁCH

DOMÉNOVÉ SPORY A NÁHRADA NÁKLADŮ ADR

SUBJEKTÍVNE AUTORSKÉ PRÁVO V HISTORICKÝCH SÚVISLOSTIACH

VYBRANÉ TRESTNOPRÁVNE ASPEKTY PORUŠOVANIA AUTORSKÉHO PRÁVA

Poznámky pod čarou